עורכת הלשון: שרית בלונדר

דברי ההקדמה של הילה פלדות להגדה מבוססים על עבודת דוקטורט שכתבה על ״משנתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי — מניטו כהגות יהודית לאחר השואה״. הדוקטורט נכתב במסגרת המחלקה לפילוסופיה יהודית, באוניברסיטת בר אילן 2025, בהנחיית פרופ' חנוך בן־פזי.

המקורות בספר זה הם מספריו ומשיעוריו של הרב יהודא ליאון אשכנזי — מניטו, אלא אם כן צוין אחרת.

© כל הזכויות לציורים של מנשה קדישמן שמורות למשפחת קדישמן.

© כל הזכויות לציור ״היהודי הנודד״ (1983) שמורות לעיזבון מיכאל סגן־כהן.

© כל הזכויות לציורי אילן ברוך שמורות לאמן.

נוסח ברכת המזון באדיבות הוצאת קורן ירושלים.

כתובה, אלג'יר, אלג'יריה, י"ד בניסן תר"ג (1843), כתב יד בדיו וגואש על קלף, גובה 37 ס"מ, רוחב 21.8 ס"מ, אוסף זיידע שולמן במוזיאון ישראל, מס' רישום: B63.10.2730. צילום © מוזיאון ישראל, ירושלים, על ידי ארדון בר חמא

תודה ליהונתן, יכין ובועז — שותפים למסע הזהות ולמסורת,

תודה לכל מי שסייעו ותרמו ליצירת הגדה זו,

ותודה לאל.

מניטו יוצא ממצרים

הקדמה מאת מוקי צור

כמי שנולד בארץ, מעט מאוד פעמים חשתי את הדרך אליה.

כשהייתי בן שמונה לקח אותי אבא לשביל מלא אבן בהרי יהודה. הליכה זו נמשכת בחיי ומתבגרת עמי. אבי היה אז ראש המחלקה הצרפתית של הקרן הקיימת ויחד הלכנו לייסוד נקודה חדשה בהרים. הייתה זו נווה אילן. בדרך סיפר לי אבא כי הקבוצה שתייסד את היישוב החדש היא קבוצה של לוחמי ההתנגדות היהודית בצרפת, בימי מלחמת העולם השנייה. אינני זוכר את הנאומים הציוניים שנישאו באותה התכנסות, באותו הטקס, אלא את ההליכה שנראתה לי אז ארוכה ודרמטית. הליכה בארץ קשה. כשקראתי את ההגדה שלפנינו, חשתי שאני חוזר לאותה הליכת ילדות בַּשביל הציוני של חלוצי צרפת וצפון אפריקה.

למניטו היו מורים רבים. אני יודע זאת. הקבלה הצפון אפריקאית ולוינס, סודות שושני והרב קוק ורבים אחרים, אך נדמה לי כי ארגוני הלוחמים הצעירים נגד הנאציזם בצרפת, מבריחי היהודים לספרד ולארץ־ישראל בימי שואה, היו לו מקור חשוב בחזון יציאת מצרים. אז הבין את מקומו של הנוער במסורת.

אני מבקש לתרום לדיון על הגדת פסח ומדרשיה, תיאור של שני מוריי החלוצים: אהרון דוד גורדון ויוסף חיים ברנר. ניסיונם מבחינות רבות יכול להסביר את הצורך של מניטו לדרוש את יציאת מצרים.

חלוצות חוות כנרת החליטו לקיים סדר פסח. הן כיסו את השולחן בפרחי בר שליקטו בשדה. שמו הגדות והכתירו את גורדון הזקן להיות אב הסדר. הוא היה זקן וותיק בארץ. כשישבו ליד השולחן פרצו בבכי. עצם הישיבה המשותפת הזכירה להן את הסדר בבית המשפחה הרחוקה. חלום הארץ שהביא אותן לעלייה הפך אותן ליתומות. באותו הסדר, ההגדה של פסח לא נפתחה, אך גורדון החל לנחם את המשתתפות בו ולדבר איתן על יציאת מצרים שלהן ועל היצירה הישראלית וכאביה. יציאת מצרים הייתה נוכחת במקום.

בשנת תרפ״א, יוסף חיים ברנר, סופר שלא פרסם וממציא שלא הרוויח, שכר לו ולחבריו, עניי ציון ביפו, חדרים לפסח בבית משפחת יצקר. היה זה בית גדול שעמד מול בית הקברות המוסלמי. למקום הגיעו הסופר צבי שץ ואשתו רבקה, בת למשפחת יצקר. בערב החג התדפקה בשער הבית ערבייה ושאלה אם ראו בסביבה ילד. חושיו ההיסטוריים של ברנר נדרכו מייד. מחפשים ילד ערב חג הפסח? עלילת דם בדרך! הוא היה מודאג. רבקה שץ לעומתו, שאהבה לשיר, טענה כלפיו שעליו ליהנות מהאקוסטיקה המופלאה במקום. אחיה הצעיר ניחם את ברנר — יש לו רובה. אומנם הרובה בראשון לציון אבל הוא יביא אותו. כך אמר, קיים, והביא את הרובה באותו הלילה. ברנר מאוד העריך את הצעיר, אבל כשהוזמן לסדר הפסח סירב להשתתף. הם מדברים על יציאת מצרים כאילו התרחשה אבל אנחנו עוד שם, במצרים. החג השני של פסח היה ב־1 במאי ודיירי הבית הלכו להפגין את אמונתם בתנועת הפועלים. ברנר סירב. לטענתו הם לא מבינים כי הסוציאליזם רחוק. הם משלים את עצמם. לדידו של ברנר יציאת מצרים וחזון הגאולה עדיין לא התקיימו והחוגגים אותם כאילו אכן הוגשמו, משקרים לעצמם.

ב־1 במאי פרצו הפרעות. במהלכן נרצח ברנר.

*

הפסח של החלוצים היה מדרש חי: הם חשו את עצמם כיוצאי מצרים ודווקא בשל כך הגדתם השתנתה. לדידם הייתה יציאת מצרים מחויבות אקטואלית וציווי מוסרי ולא פיסת זיכרון. יציאת מצרים כתנועה משחררת אומצה על ידי תנועות מהפכניות וקבוצות שמרניות גם יחד. מניטו היה שייך לשניהם גם יחד. אמונתו היהודית נשאה גם את בשורת המהפכה הצרפתית של חירות, שוויון ואחווה כנוכחת בהגותו לצד אמונתו הציונית והדתית. המתח הפנימי מזין את הוראתו ואת דרכו. על כן הוא יכול לדרוש את ההגדה כפי שהוא דורש.

זהו ניסיון מקביל ליצירה הקיבוצית של הגדת פסח החדשה. לא בפרטיה אלא בעצם הניסיון. כשחקרנו את הגדת הפסח הקיבוצית מצאנו 6000 גרסאות מודפסות של הגדת פסח המסורתית שנאספו בספרייה הלאומית מהמצאת הדפוס ועד 1960. כ־700 הגדות שונות הודפסו בקיבוצים משנות ה־30 ועד שנות ה־60 למאה העשרים. קיבוצים הוציאו כל שנה הגדה שונה כי חשו כי על ההגדה לשקף את המאורעות הדרמטיים העוברים על העם היהודי ועל הקיבוץ.

בקיבוץ הדתי ״יבנה״ נמצאו שתי הגדות מיוחדות. חבריו היו מחויבים להגדה המסורתית אך שנתיים הוציאו הגדה נוספת שנקראה אחרי ההגדה המסורתית. גם לאחר מכן, כשלא הדפיסו הגדה נוספת, יש להניח כי היא נדרשה בעל פה כדי להתאים את ההגדה למקום ולזמן.

מניטו לימד אותנו כי צו יציאת מצרים נמשך. כי הוא מחייב.

*

ההגדה הקיבוצית נענתה באופן רדיקלי לתביעה זו. היא חזרה אל הסיפור המקראי שרק הדיו נרשמו בהגדה המסורתית. הסדר הקיבוצי החזיר את משה להגדה (הצנזורה שההגדה המסורתית צנזרה את משה נבעה כנראה מפני פחדי מעצביה מאתאיזם, מפירושים נוצריים ואולי גם מפני רצונה לשמור על קורבן הפסח המקדשי כמרכז ההגדה).

בין כותבי ההגדה הקיבוצית אומנם היו גם אתאיסטים אך חשוב יותר היה להם מעמדה התאולוגי המדגיש את האחריות האנושית להיסטוריה שאינה חייבת להתבטל בתפישות אתאיסטיות. רבים הם גם אתאיסטיים הטוענים בתוקף כי אחריות אנושית להיסטוריה אינה קיימת.

ההגדה הקיבוצית מדגישה את האביב ואת השדה, ומכילה את "שיר השירים". בחלק מההגדות המסורתיות "שיר השירים" מופיע, אך נעלם עם השנים, כנראה מתוך חשש למשיחיות שקר.

ההגדה הקיבוצית, כמו ההגדה המסורתית וכמו פירושיו של מניטו, מדגישה את המתח בין יסוד ״המה נשתנה?״ ובין היסוד ״שבכל דור ודור״, את יסוד התמורה ואת עקרון הרצף ההיסטורי. חשוב לראות איך יסודות אלה פועלים זה על זה. ה״מה נשתנה?״ הופך לזיכרון השב אל עצמו, רצף הדורות מעורר את המודעות למשתנה.

לא הגענו ל״הפי אנד״ של ההיסטוריה היהודית, לא ל״הפי״ ולא ל״אנד״. גם אלה שיצאו ממצרים הגיעו אחרי היציאה למדבר, לא להר סיני ולא לארץ המובטחת. אלה עמדו כאופק ותקווה. מכאן נולדה המחלוקת שעוד מלווה אותנו.

אך יש להבחין באופן ברור בין מחלוקת שמטרתה פילוג ובין מחלוקת שמטרתה חתירה לגילוי האמת. כמו שיש להבחין בין תביעה לאחדות שבאה על מנת להשתלט או להשליט את עצמה ובין אחדות שהיא התביעה לקבלת האחריות המשותפת. יש להבחין בין מחלוקת שבאה לעודד דו־שיח ובין מחלוקת שבאה להשתיק ולהחרים.

דיאלוג מקורו בהכרה בזולת, באחריות הנובעת ממחויבות לאחר. מחלוקת אחרת באה לעורר פחדים קמאיים מפני השונה. יש מחלוקת המבוססת על תפיסה שיש לתת לזמן לגלות דרך, שיש בה פרקים הסמויים מן העין אך דרך שבה ייפגשו הצדק והאמת. את הפער בין שתי תפישות המחלוקת והאחדות אפשר לגלות בטונים של הדוברים אותה. התביעה הצועקת מחלוקת ואחדות ניכרת בכך שהיא נוטה לאבד את חוש ההומור, שהוא גלאי ידוע של מורכבות.

מניטו היה שייך מבחינת גילו לדור הפלמ״ח. לדור המתנדבים שהגיעו מהגולה להילחם במלחמת העצמאות. לעולי תנועות הנוער החלוציות שהגיעו ארצה במלחמת העצמאות ובכלל זה מצפון אפריקה ומצרפת. קול דורו מופיע בבירור בהגדה שלפנינו.

פרק זעיר במלחמת העצמאות יכול לשקף יפה את היצירה שלפנינו. בירושלים הנצורה התגייס גדוד של חרדים, ״גדוד טוביה״. גדוד יחידי שנקרא על שם מפקדו. אבא שלי, שעמד בראש לשכת הגיוס של ירושלים, עמד בקשר עם גדוד זה שהיה לומד ביום, ובלילה היה מבצר את ירושלים, מבצר את ירושלים בחשכה. בתחילה, הגדוד הוציא לאור ביטאון אך זה נסגר במהרה כי חשף ניגודים ובעיות לרוב. עם זאת, הגדוד המשיך בעבודתו ובלחימתו.

סיירי הפלמ״ח פרצו את הדרך לעיר, היא ״דרך בורמה״. בחג השבועות הופיעו חיילי גדוד טוביה לבושים בבגדי חג מהודרים לפרוץ את הדרך לירושלים: לסקל אבנים, לפוצץ סלעים. הם הגיעו מצד אחד של העיר ונפגשו עם אנשי הפלמ״ח שהופיעו מן הצד השני. הפגישה הייתה נרגשת. עמה הסתיים המצור על ירושלים. האם פרצו את המחלוקת? האם כוננו את האחדות? ויכוחים תאולוגיים לא היו שם. האבק והאבנים היו לטקסטים שהכריזו על מחלוקת ואחדות.

מה נשתנה?

מוקי צור

קיבוץ עין גב

מנשה קדישמן, ״ראש כבשה ומחללת״

דבר בעתו מה טוב

הקדמה מאת הרב אורי שרקי

״יציאת ישראל ממצרים תישאר לעד האביב של העולם כולו״. כך כתב הראי״ה קוק בקובץ ״מגד ירחים״. לאמור שאלמלא המאורע ההיסטורי הממשי של יציאת מצרים היה מקום למחשבה שהחירות אינה אלא פיקציה, שהאדם נתון לשלטונם המוחלט של חוקי הטבע, ושהיצר הרע — הבנוי על יסוד של קנאה ושנאה ותחרות — הוא השליט בנפש. השחרור של אומה שלמה מן העבדות הוא הראיה הממשית המבטלת את התפיסה הפסימית לפיה לעולם לא יעלה בידי האדם לבנות עולם שבו היצר הטוב — החפץ בחיים ובמתן חיים — יגבר על האפלה של כוחות הרוע. המהר״ל מפראג ב״דרך חיים״ מבאר שהתהפכות הרצון של פרעה להוציא את ישראל מתחת שעבודו היא נס גדול יותר משינוי כוחות הטבע שנתגלה במכות מצרים, משום שהוא נבע מההכרה שגם הדטרמיניזם הפוליטי איננו שולט באדם.

משום כך, כל מעשה ליל הסדר, המקבע את זיכרון היציאה בנפש הישראלית, מטיל על עם ישראל משימה של אחריות על גורל האנושות כולה. לא רק ישראל הם היוצאים מהשעבוד, כי אם האנושות כולה בזכות ישראל. מתוך כך מקבלת שאלת הגדרת הזהות של ישראל בתור העם הנושא בקרבו את בשורת החירות, משמעות אוניברסלית. יש לברר מי הוא אותו ישראל שבידו למלא את המשימה של גאולת העולם. הבירור נעשה על ידי שאלותיהם של הבנים שבהגדה.

על רקע זה מובנת מרכזיות הגותו של הרב יהודא ליאון אשכנזי — מניטו, שמתרכזת בשאלות של זהות. ההבנה שדורנו עובר תהפוכות בהגדרת זהותו, מיהודי של גלות, בן דת משה תחת חסות האומות, לעברי לאומי בעל מסר אוניברסלי, היא הגרעין הפנימי של תורתו, העושה אותה לכה אקטואלית וכה נדרשת לדורנו המלא תהייה. על ידי תורתו מתברר כיצד ה׳ דיבר טוב על ישראל.

מה טוב ומה נעים שביאורי תורתו להגדה של פסח, בעריכתה המקצועית והמלומדת של הילה פלדות, רואים אור בימים אלה שבהם עם ישראל נולד מחדש ומכין את עצמו לשיבת השכינה ציונה.

אורי שרקי

ירושלים

מיכאל סגן־כהן, ״היהודי הנודד״, אקריליק ועיפרון על בד רפוי ועל דיפטיך, 1985

הלילה הזה

הקדמה מאת הילה פלדות

לעיתים הם עפים יותר מאלפיים קילומטרים בשביל להגיע לכאן. העופות המלכותיים האלה משננים את המפה של השמים והארץ ואז מורישים אותה מדור לדור. ההיסטוריה שלהם בארכיפלג הזה עתיק כל כך, שהם מזוהים עם שמה של המדינה. זוג אחר זוג, משפחה אחר משפחה, מבוגרים וצעירים, ממשיכים במעופם לעבר המקום הנחפץ. השינויים בארץ בעקבות השתלטותם של בני האדם מכבידים על פני גובה המסלול, ולעיתים הקור קשה מנשוא. עתה, מקום הנהר אשר שונן בקרב המבוגרים, מורישים אותו לצעירים במעופם. בכך זיכרון השמים לא יישכח לעולם. ריח הזיכרון עולה מן הארץ וממלא את האוויר בהבטחה ובתקווה גדולה. (נדידת העגורים אדומי הכתר, בהשראת Jappon un Nouveau Monde Sauvage.)

בדומה לציפורים, זיכרון של שמים על הארץ נשמר אצל בני האדם, ובפרט בעם היהודי, דרך המסורת הבין־דורית העוברת בין הורים לילדיהם. מסורת זו מתקשרת עם מסורת הזיכרון של הנבואה ושל הזהות העברית המונותאיסטית, המתחילה בספר בראשית, בסיפור בריאת העולם, ומסתיימת בספר דברי הימים. הפסוק האחרון בתנ״ך מסתיים בתקווה המשיחית לבניית בית מקדש לאלוהים, בדברי כורש, מלך פרס: כָּל מַמְלְכוֹת הָאָרֶץ נָתַן לִי ה׳ אֱלֹוהי הַשָּׁמַיִם, וְהוּא פָקַד עָלַי לִבְנוֹת לוֹ בַיִת בִּירוּשָׁלַ‍ִים אֲשֶׁר בִּיהוּדָה. מִי בָכֶם מִכָּל עַמּוֹ, ה׳ אֱלֹהָיו עִמּוֹ — וְיָעַל.

בריאת העולם, ההיסטוריה של האנושות וההיסטוריה של העם היהודי קשורים זה בזה, כפי שהדבר בא לידי ביטוי גם בהגדה של פסח ובסיפור יציאת מצרים.

דוגמה לכך קיבלנו מסדרי הפסח המשפחתיים שהיינו עורכים בבסיסים צבאיים, בהובלת בעלי יהונתן כרב צבאי — יהונתן היה מצרף את החיילים הדרוזים הישובים בסדר לממד האוניברסלי של סיפור יציאת מצרים. יתרו, נביא העדה הדרוזית, היה לפי מסורת חז״ל אחד מיועציו של פרעה. כנגד קביעתו של פרעה כי כָּל הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ, יתרו בחר לברוח ממצרים למדיין, הוא לא רצה להיות שותף לאכזריות של פרעה בהכחדת העם העברי במצרים.

במעברי הזהות של עם ישראל ביציאתו ממצרים, לפי מסורת אבותיו, ראה מניטו אירועים המלווים אותנו עד עצם היום הזה. לאחר ״תור הזהב״ במצרים, בתקופתו של יוסף, מתחילה אנטישמיות וביטויה הוא עינוי ושיעבוד. העם העברי השבטי, שמסורת אבותיו בידיו, יוצא ממצרים לראשונה כעם ישראל. לאחר חציית ים־סוף הוא מגיע להר סיני לקבלת התורה ואף נקרא לחזור אל ארץ העברים, שבמהלך שנות הגלות במצרים אינה ריקה מתושבים.

מעברי הזהות שעל העם העברי לעבור ביציאתו ממצרים, משבטים לעם, מעוררים רצון למרידה ותחושות תסכול בקרב העם, אשר לדעת מניטו ניתן לראות שרידים להם אף בימינו אנו. מקצתם נשארו בתודעה של הר סיני והם מבקשים להישאר כקהילה יהודית הרואה את עצמה כמסורת בעלת קודקס חוקי־הלכתי מחייב. יש שנשארו בתודעת המדבר ומבקשים להישמר כקהילה יהודית בעלת מסורת אוניברסלית עם ערכים של הומניזם, אהבה, חופש וחירות. ויש מי שרואים בשיבה לארץ־ישראל ניסיון לנורמליזציה של מסורת לאומית, כנגד הרדיפות והאנטישמיות, ואף זונחים את הממד התורני והאוניברסלי של הזהות העברית.

על פי דרישת חז״ל, בזמנים של מעברי זהות בין הגלות ובין הגאולה נשקפת מידה של סכנה ממשית לעם ישראל בחזרתו לארץ, אם הוא אינו יוצא מהזהות הפרטית־שבטית אל עבר זהותו הכוללת כעם. ישנם יחידים שזוכים לכך, אותם שפועלים למען הכלל ולא כפרטים, כמעשה נחשון בן עמינדב, כשירת מרים עם שאר הנשים לאחר חציית ים־סוף ואמירתם של שני המרגלים, כלב בן יפונה ויהושע בן נון: טוֹבָה הָאָרֶץ מְאֹד מְאֹד.

בהתייחסו לעיתות סכנה אלה ולדברי חז״ל, מכוון מניטו שאלה דווקא כלפי המנהיגים של העם היהודי במהלך הדורות וכלפי ראשי ״השבטים״ — האם הם יודעים על דרישה זו של חז״ל בהתייחס למעברי זהות בתקופות של מעבר בין גלות לגאולה? או שמא הם דבקים בזהות הפרטיקולרית שלהם ושל אנשיהם המקדמת את מטרותיהם בלבד? שהרי בזמן דילול הזהות שלנו כעם ישראל השב לארצו, המופרד בתוכו ומפוזר בארץ ובתפוצות, מגיע אויב אכזר הפוגע בדרכנו לחירות — עמלק.

מניטו נע אף הוא בין מעברי זהות: בין מסורת הקהילה היודו־ספרדית קבלית באלג׳יריה ובין הקהילה הפילוסופית־הגותית אשכנזית בצרפת. מיהודי־צרפתי יליד אלג׳יריה, ליהודי־עברי השב אל עם ישראל ולארץ־ישראל, וכל זאת בזמני מעבר בין גלות לגאולה, בין שואה לתקומה, בין מסורת לפוסט־מודרניזם. כשעלה מניטו לארץ והתיישב בירושלים, הוא נפגש ושילב בכנסיו ובשיעוריו אנשי רוח ישראלים הקשורים לנושא הזהות היהודית־ישראלית המתפתחת והמתגבשת בארץ. אנשים כמו יונתן רטוש (תנועת העברים הצעירים, ״הכנענים״), א״ב יהושע, ישעיהו ליבוביץ, אלי בן־גל ואחרים. גם אם דעותיהם הפוליטיות היו שונות, ירושתו היהודית־צרפתית בדבר הפלורליזם והאחווה הובילה אותו לכפור בשיטה הרואה ביחסים בין בני האדם קונפליקטים חברתיים נצחיים שאינם ניתנים לפתרון אלא דרך מלחמות פוליטיות, שכל מטרתן היא להביס את הצד השני ולא לממש אינטרס המשותף לכלל החברה.

בין מניטו ובין אנשי הרוח הישראלים עמדו רגשות של כבוד והערכה רבה. מניטו אף ראה במשוררים, באמנים וביצירה הישראלית המתחדשת סוג של נבואה, ובלשון מניטו:

נראה שאנו מגיעים לתקופת התחדשות כוח הנבואה בבחינת כלל ישראל. הרמזים הראשונים לכך נשמעים בקרב המשוררים הישראלים [...] המשוררים מנסים בשפתם הייחודית לפתוח לפנינו אשנב קטן כדי שנוכל אולי לגעת בקצת רוחניות. (תחיית האמנות העברית, חלק 2.)

ההגדה שלפנינו מלווה באיורים ובציורים של אמנים ישראלים המבטאים את מעברי הזהות היהודית הפרטית והכללית, דרך היצירות של מנשה קדישמן, מיכאל סגן־כהן ואילן ברוך.

דימוי הציפור הוא ביטוי לחופש, לדרור, ל״יהודי הנודד״, ל״עוף החול״, לתקווה, לאחווה, לשלום וכהמשך השיח עם ההגדה העתיקה שנשתמרה מהמאה ה־13 בגרמניה, ״הגדת ראשי הציפורים״. הסברים רבים נכתבו על אודות השימוש בראשי הציפור לתיאור היהודים בהגדה זו. עם זאת, אמנים ישראלים עכשוויים ממשיכים ליצור דימויים בהשראתה, סביב נושא הזהות היהודית ומעברי הזהות בין היהודי הגלותי ובין היהודי־הישראלי השב לארצו.

האמן מנשה קדישמן (2015-1932) נולד ויצר בתל אביב. במהלך שירותו הצבאי בנח״ל היה רועה צאן בקיבוץ מעיין ברוך, דבר שהשפיע רבות על יצירותיו. הוא למד אמנות באנגליה ועסק בציור, רישום ופיסול. בשנת 1995 קיבל את פרס ישראל בתחום הפיסול. להלן דברים שנאמרו בשנת פטירתו:

כאמן ענק היית כולך שייך לארץ ולהיסטוריה שלה. אבל לא היית אמן ילידי, כנעני, אלא אמן יהודי. מעולם לא שכחת את מרחץ הדמים בעיירות אוקראינה שממנו הגיעו הוריך, החלוצים, לארץ ישראל. הקשר שלך עם ההורים שלך עמד בניגוד לכל מה שחושבים על הצברים. אהבת אותם וצמחת מהם, חיית בכל נימי נפשך את ההורות של הוריך, שנעשתה ההורות שלך עצמך. כאב שהיה גם אם, נעת בין הקטבים של אימהות יולדות ואבות המקוננים על הבן הנעקד. בכוח ההורות הזאת לא רצית ולא יכולת להמשיך את פעולתך מחוץ לישראל, אף כי כאמן בינלאומי יכולת לנחול הצלחה בכל אחד ממרכזי האמנות של זמננו״. (שני ליטמן, ״הארץ״, ציטוט של פרופ׳ דן מירון בהלוויה, 10.5.15.)

לאחר הסכמי אוסלו, המדינה נתנה את פסל שתי הציפורים המתנשקות שלו כמתנה לקלינטון, רבין וערפאת. באותו הזמן אבא החליט להפוך את החולצה הלבנה המפורסמת שלו וללבוש אותה עם התפרים כלפי חוץ. מאותו היום הוא לבש את החולצות שלו הפוך. בנחישות. כשהייתי מגישה לו חולצה הוא היה בודק שהיא הפוכה לפני שלבש. הוא אמר שיהפוך אותן חזרה רק כשיגיע השלום. עד יומו האחרון הוא לבש אותן הפוך. הוא מאוד אהב את הארץ. (רותי זוארץ בריאיון עם מאיה קדישמן, ״מעריב״ 2.10.2015.)

מיכאל סגן־כהן (1999-1944) נולד בירושלים והחל את לימודיו בפילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית. בעקבות המשך לימודיו בניו־יורק, התחדדו עבורו נושאים של זהות ומעברי זהות, כשהבסיס היה הבית בו גדל, כפי שמתארים דבריו הבאים על אביו:

עיניו היו פקוחות בעיקר לאנשים, לטיפוסים, עדות ומנהגים. אהב חומוס טוב ובאדיקות היה מביא חומוס מרחמו. השפה העברית והתנ״ך היו אהובים עליו במיוחד. אל היהדות התייחס כאל דת שונה, השילוב הזה שבין דת ולאום קסם לו. שבת היתה שבת עם קידוש, ניגון, מפה לבנה ואוכל טוב. [...] ביום כיפור נהגו לצום בבית. בשמחת תורה נהג אבא לקחת אותנו לחצרות החסידים במאה שערים. היה מתלהב מדבקותם ולעיתים היה מצטרף למעגלי הרוקדים. [...]

הקשר אל המקורות, אל התנ״ך, התחזק אולי משום שהייתי בחו״ל, כל כך הרבה שנים. עוד מעט אשלים את עבודת הדוקטורט ואחזור. [...] כי הרי אנחנו יושבים בארץ בגלל ספר, בגלל התנ״ך. ספר הספרים. צרפתי לא יושב בצרפת בגלל ספר וגם אמריקאי לא. אנחנו יושבים בארץ הזו בגלל שלושה אבות וארבע אימהות. (ריאיון עם ציפי מלכוב 1986, ״אבא נתן הכל״.)

האמן אילן ברוך (1974-) נולד בירושלים בשכונת הבוכרים. בעידוד אביו החל ללמוד ציור כבר בשנות נערותו. יצירותיו בעלות אופי ריאליסטי והן נמצאות באוספים פרטיים וציבוריים בארץ ובחו״ל, כמו מוזאון תל אביב ומוזאון ישראל. להלן דברים שכתבה בקטלוג אוצרת התערוכה שלו בגלריה קורידור, בתל אביב:

במשך שנים, צייר האמן מתוך התבוננות ולא נעזר באמצעים חיצוניים כמו צילום. לאחרונה, חלה תפנית בהתבססותו רק על המבט [...] בצפייה בציוריו, קיימת תחושת פרדוקס שכן הציור מעביר גם את תחושת חלופיות מושאיו, כחלק מטבע משתנה, וגם את אופיים הנצחי, באופן שבו קשה למקמם. דרך צבעוניות עזה ודיוק פרטים פיגורטיבי ריאליסטי, ברוך חוגג את מורכבות הנוף הישראלי ואת העדות לקשר האנושי המתמשך אליו. ציוריו מתארים מרחב שלא ברור אם אנו משתוקקים אליו, או כבר נמצאים בו. מרחב שהוא מצד אחד מוכר, ומצד שני נקי מכפות הדעת. (״אם יש גן עדן״, אריאל רום 2023.)

מניטו ראה במסורת היהודית וכן בהגדת הפסח המסורתית, את מדורת השבט של העם היהודי לדורותיו, הנהנה מחומה ומאורה, כל פרט לפי מידת קרבתו או ריחוקו ממנה. עם זאת, כל אחד ואחת בשִבתו עם בני ביתו ועם ״שבטו״, עליו לדרוש ולברר בהגדה מהו עבורו, ולא עבור שבט אחר — הלילה הזה!

יציאה לחירות בזמנים של משבר

ממשנתו של הרב אשכנזי — מניטו

״אין בחיַי האישיים משום סיפור יוצא דופן. אין הם כי אם ראי מדויק וחד המשקף נאמנה את התהפוכות ואת גילוי הזהות המחודשת של עם ישראל בדור התקומה״ (סוד העברי, חלק א).

מעשה הקמתה של מדינת ישראל וכן שנים של מחקר, לימוד והוראה, הובילו את הרב אשכנזי (להלן: מניטו) לבחון כיצד האמונה היהודית ועקרונותיה דורשים מאיתנו ביטוי חדש למסורת המונותאיזם העברי וזהותו, ולתפקידו המיוחד של עם ישראל בתולדות האנושות.

חג הפסח וסיפור יציאת מצרים, הם העדות לכך שלמרות הגלות, שהאנושות כולה ועימה עם ישראל נתונים בה, בכוחו של האדם להטות את תולדות העולם לאפיק חיובי. יכולת זו אכן מתמיהה ודורשת עוז. לעיתים קרובות אף היהודים עצמם מתקשים להאמין למהלך תולדותיהם ונאחזים בחלחלה לנוכח חלקם הייחודי בתולדות האנושות. האם לא יהיה נכון יותר לומר כי הניסיון למונותאיזם ולאחווה אנושית נכשל? כפי שמציינים דבריו של הסוציולוג היהודי זיגמונט באומן:

היום ברור שאתה כבר לא תוכל להשתעשע ברצינות בתקווה אמיתית להפוך את העולם למקום נעים יותר לחיות בו, אבל ייתכן שתתפתה בכל זאת להגן, לפחות לזמן מה, על המקום הנעים יחסית שהצלחת לבנות לעצמך בעולם. הדאגות והמאמצים הפרטיים שלנו מסתכמים בעיקר בהימנעות מכישלון.

גם מניטו הבחין במתח ובפער הקיים בין מושגיו המסורתיים, כמו ״זהות״ ו״אחווה״, ובין ההגות הכללית השלטת:

אני יהודי המקבל עליי את מסורת האומה שלי כמחייבת אותי — המסורת הנבואית, המסורת החז״לית, המסורת של חכמי ישראל לדורותיהם. וכיהודי מסורתי השאלה שברצוני לשאול היא איך אני מתמודד עם שיטתו של ניטשה וממשיכי דרכו? אני שואל זאת כי הגותו של ניטשה משפיעה, באופן ישיר או דרך ממשיכי דרכו, לא רק על הוגים גויים רבים אלא גם על הוגים יהודים חשובים וגם היום על צעירים רבים, אידאליסטים לרוב, כאלה המזוהים עם הזרם הקיומי האקזיסטנציאליסטי על כל זרמיו ותתי זרמיו, או כאלה הרואים בהעמדת הרגע, ההווה — כמרכז, כציר מרכזי המתחייב של החיים ושל כל ההגות הבתר שואתית. (שערי דמעה, חלק ב.)

אומנם בחברה הישראלית קשה לדבר על הקמת המדינה מבחינה מסורתית ועל ההיבט התאולוגי של הציונות, אולם לדעת מניטו, גם לאחר הקמת המדינה טרם באו לקיצם מאורעות סוף הגלות והסכנות המתלוות אליהם. על כן יש הכרח לגלות מחדש את משמעותם האמיתית של כללי האמונה והמסורת של עם ישראל, ולא יהיה די בהתבססות על כללי התאולוגיה והפילוסופיה.

הגדת פסח זו מבקשת להעמיד את משנתו של מניטו ביחס ליציאת מצרים, כגאולה ראשונה בהיסטוריה של העם היהודי ושל העולם כולו, גאולה הממשיכה להתקיים בווריאציות שונות כפוטנציאל אפשרי גם בימינו אנו.

בשל אלפיים שנות גלות, לימוד הממד הגאולי של מסורת חוכמת ישראל נזנח. לדעת מניטו, הזנחה זו עומדת לנו לרועץ, במיוחד בזמני מעבר שבין גלות לגאולה, ומקשה לגבש את הזהות הנצרכת אל מול האתגרים החדשים שעומדים בפני עם ישראל השב לארצו. על כן לימוד המקרא לפי שיטת התרגומים של הטקסטים המקראיים, ללא הלימה למסורת חז״ל ופרשניה, מוביל בהכרח בלשון מניטו לכדי: ״איבוד הממד הגאולי של המקרא והסתפקות באוצר מילים סתמי של בנאליות אוניברסלית עם פולקלור ייחודי מאוד״.

מזכירים את יציאת מצרים גם בלילות

לְמַעַן תִּזְכֹּר אֶת יוֹם צֵאתְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ — התורה מצווה אותנו לזכור בכל דור ודור את יציאת מצרים ביום, לאחר הלילה של מכת בכורות: הַיּוֹם אַתֶּם יֹצְאִים בְּחֹדֶשׁ הָאָבִיב.

את הפסוק כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ, מפרש מניטו כסימן לכך שיציאת מצרים אינה אירוע היסטורי בלבד, אלא היא מעניינו של כל דור ודור במהלך חיי העם היהודי והאנושות כולה.

*

חז״ל, שחיו בזמני מעבר בין חירות לגלות, התלבטו בשאלה — מה משמעות אזכור יציאת מצרים בתפילה עבור הדורות הבאים היוצאים לגלות רומא? במה רלוונטית ההגדה בתקופות של חורבן בית המקדש, של משבר בזהות ובאמונה, של מחשך ואי ודאות?

לבסוף קבעו חז״ל שיש להזכיר את יציאת מצרים בתפילה גם בלילות, כי דווקא במצבים שאיננו רואים את מימוש הדבר שהובטח, זכות האמונה קיימת יותר ואנחנו ממשיכים מכוח אמונת מסורת אבותינו. ובלשון מניטו:

כדי להבין את הדיון בין החכמים, צריך לזכור שהמושגים ״בוקר״ ו״ערב״ מקבילים למושגים ״גאולה״ ו״גלות״. המאפיין את הבוקר הוא הבהירות. בבוקר, הכול ברור. רואים את הדברים. לא כך בלילה. זמן הגאולה הוא הבוקר. בבוקר הכול בבחינת ״אמת ויציב״ [...] בערב הכול בבחינת ״אמת ואמונה״. כאשר אני רואה דבר מסוים, איני צריך להאמין שהוא קיים. הוא ישנו. זכות האמונה קיימת כל עוד איני רואה במימוש הדבר שהובטח. (שערי דמעה, חלק ג.)

עיקר סיפור יציאת מצרים הוא האמונה שההבטחה תעמוד לנו (״והיא שעמדה״) גם בזמנים של משבר פרטי או לאומי בהווה. במהלך אלפיים שנות גלות, המשיכה להתקיים אמונה של דורות רבים שהתבטאה בשיר בסוף ההגדה: לְשָׁנָה הַבָּאָה בִּירוּשָׁלָיִם הַבְּנוּיָה. ואכן, כדברי הנביאים, קיבוץ הגלויות והקמת מדינת ישראל הם צעדים של תקווה, של גאולה וחירות, למרות החשכה ואי הוודאות המלווים אותנו בהווה המתמשך.

משמעותה של גאולת מצרים איננה מסתכמת רק בהקמת מדינה ריבונית בארץ־ישראל לעם ישראל. היא נושאת גם משמעות אוניברסלית המצפה להתממש בעולם כולו. עניין זה מתגלם באופן מסורתי בכינוי שאנו קוראים לסיפור של הגדת פסח: סיפור יציאת מצרים.

סיפור יציאת מצרים או סיפור יציאה ממצרים?

מדוע, שואל מניטו, באופן מסורתי אנו אומרים שההגדה מספרת את סיפור יציאת מצרים, כשלכאורה רק עם ישראל יצא ממצרים? הסיבה לכך היא שלפי המסורת, לעשר המכות שלקו המצרים היה יעד כפול: הן עבור בני ישראל הן עבור הציוויליזציה הדומיננטית בימים ההם — פרעה והעם המצרי.

*

המאורעות הפוקדים את עמנו קשורים בטיב המצב של התרבות האנושית בכללה ורבים המקורות בתנ״ך המעידים על כך: האל המתגלה לאבות ולנביאי ישראל מודיע מראש שגורל בני ישראל קשור לגורל ולהיסטוריה של העולם כולו, אם בבחינת ״וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה״ בימי האבות ואם בבחינת ״וְאַתֶּם תִּהְיוּ לִי מַמְלֶכֶת כֹּהֲנִים וְגוֹי קָדוֹשׁ״.

כך גם לגבי מושג השואה, אשר התרגלנו לייחס לכלל המאורעות שפקדו את העם היהודי במלחמת העולם השנייה. ואכן העם היהודי היה הקורבן העיקרי של אותן המאורעות (״הפתרון הסופי״), ועם זאת, מוסיף מניטו שעלינו לזכור כי רבים העמים שנרדפו ועונו על ידי הנאצים, על כן שום בירור אינו יכול להסתפק בשאלות הקשורות לגורל ולהיסטוריה של העם היהודי בלבד: עיקרון המונותאיזם מחייב להבין שאין ההיסטוריה היהודית נפרדת מההיסטוריה של כלל המין האנושי.

כך גם בהחזרת העצמאות לאומה הישראלית, שהייתה חלק מתופעה אוניברסלית של שחרור העמים שחיו תחת שלטון האימפריות האירופאיות. אך גם כאן התייחד עם ישראל, שהרי היו אלה אומות קיימות ואילו לגבי ישראל, התקומה בתור אומה, לאחר אלפיים שנות גלות, הייתה בבחינת בריאה ״יש מאין״.

*

בסיפור המקראי נראה כי אלוהים מעודד את משה להתאזר בסבלנות. הוא שמכביד את לב פרעה ואת לב עבדיו עד שייווכחו בהתערבותו בהיסטוריה האנושית.

תודעתה של האימפריה המצרית הייתה תודעה בעלת אופי אסטרולוגי, לפיה תהליכי ההיסטוריה של בני האדם מנוהלים ונשלטים בידי כוחות אימפרסונאליים, אלה הם אלילי המיתולוגיות; והנה, דרך נוכחותם של העברים וכל סיפור ההגדה, מחפש האל המנהל את העולם להתגלות ולהיחשף בתור הוויה שאיננה אוסף של כוחות אימפרסונאליים, קוסמיים, מיתיים אלא של הרצון, רצונו כבורא.

עשר המכות קיימו התנגשות בין שתי תפיסות, זו של המונותאיזם העברי המקראי וזו של האופי האנונימי של חוקי הטבע שהאמינו בהם המצרים. ניתן היה לצפות שהשליחות של ישראל במצרים, מיוזמתו של יוסף, תביא לכך שהאמונה העברית, שיסודה באברהם, תתגלה בתוך התרבות המצרית, אבל כיוון שלא היה כך, האל הכול־יכול, הוא כשלעצמו, החליט להתערב.

המכות מבדילות ומַפְלות בין המצרים ובין העבריים. גילוי זה מגיע לשיאו במכה האחרונה. מכת בכורות אינה רק מבדילה בין המצרים ובין העברים, אלא בין הבכורות לבני משפחתם. כאן מתגלה במלוא תוקפו עקרון ״ההתייחדות״ שרבי יהודה הלוי, בספרו ״הכוזרי״, מגדיר כמאפיין הייחודי של אמונת ישראל: השגחת ה׳ מתלווה לכל יחיד ויחיד.

*

רק חמישית מישראל יצאו ממצרים והם מכונים בפסוקי המקרא ״בני ישראל״. אלה העבריים מצאצאי האבות. עמם יצא אוסף של עמים שחלקם היו משועבדים במצרים וחלקם בני העם המצרי הנקראים ״ערב רב״ וגם ״העם״: ״כִּי אָמַר אֱלֹהִים פֶּן יִנָּחֵם הָעָם בִּרְאֹתָם מִלְחָמָה וְשָׁבוּ מִצְרָיְמָה.״

בפילוסופיה הקיומית משמש הביטוי ״המצב האנושי״ כדי לתאר את שעבודו של האדם לחוקי הטבע, להתניותיו. לעומת ביטוי זה, התורה מבשרת לכל אדם שהוא חופשי ואם ירצה יש בידו להשתחרר ממצב קיומי זה. רעיון זה החל להתגלות אצל אברהם, בצאצאיו ובמתלווים אליהם ביציאה ממצרים. על כן לא בכדי הפסוק הראשון בעשרת הדיברות בהר סיני מזכיר את יציאת מצרים: ״אָנֹכִי ה׳ אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר הוֹצֵאתִיךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים״. אין זאת אלא שהתורה ומצוותיה שייכות למי שחווה מהו ״בית עבדים״ ויצא לחירות.

התורה היא תורת חיים ואינה מקדשת את המוות. מושגים של ״קידוש ה׳׳׳ או ייסורים ככפרה הם אך ורק בדיעבד ולא מלכתחילה. זו גם הסיבה מדוע בתורה שבכתב אין אמירה מפורשת לגבי תחיית המתים, משום שמי שהוא בן אותה תורה, יודע שאפשר לנצח את המוות. מדוע? כי הוא יצא ממצרים, וביציאה זו יש מעין תחיית המתים ממש.

לדעת מניטו, הבסיס לכל צמיחת התפיסה של כפרה נובע בעיקר מהשפעות נוצריות ומעיוות הסיפור המקראי על עקדת יצחק בתקופת חורבן בית שני. תפיסת העמדה הנוצרית המרטירולוגית רואה בישו או בסבל ככפרה לחטא אדם הראשון, ואת עם ישראל כקורבן כפרה על חטאי האנושות. מלבד עיוות הברית והיחסים בין האל ובין עם ישראל, מניטו מדגיש כי על פי מסורת המקורות את חטאו של אדם הראשון תיקן דוד המלך. על כן מניטו מעמיד את נושא האחווה כתיקון חטא אדם השני — חטאו של קין. מתוך כך, המסורת העברית רואה את ״הכפרה״ או את מושג ״קידוש ה׳״ רק בדיעבד ולא מלכתחילה.

אתם של ׳ישראל׳?

״אתם לא יודעים מי אתם״, אמר הדלאי לאמה בתחילת מפגשו עם מניטו, בסוף שנות ה־80. ״אתם מסיימים גלות של אלפיים שנה ואנחנו, העם הטיבטי, מתחילים את הגלות שלנו, לכן אנחנו צריכים לדעת מה עשיתם על מנת לשרוד אלפיים שנה״.

הוגי דעות ואנשי דת שואלים ומבקשים ללמוד את סוד נצח־ישראל. מניטו ראה בלבול ודאגה בעיניהם, ובמקביל צימאון לשמוע את מה שיש לעם ישראל להגיד לאנושות כולה. בעיני מניטו, שאלות אלה משותפות ליהודי שחי אחרי השואה ולזה שאינו יהודי, שחי אחרי הירושימה.

בהגותו מדגיש מניטו כי לאורך כל ההיסטוריה האנושית מתבררת השאלה מי לוקח על עצמו את שליחות הזהות הנקראת ״ישראל״, שהייתה במחשבת הבורא לפני בריאת אדם הראשון. האל ברא את העולם בשישה ימים ומעצם פעולת הבריאה על ידי האינסוף, נוצרו פערים רבים בין רצון הבורא ובין הבריאה עצמה, כפי שגם מתואר בספר בראשית. כדוגמת חטא הארץ אשר מול האמירה של האל לברוא ״עֵץ פְּרִי עֹשֶׂה פְּרִי״, הארץ הוציאה: ״עץ עושה פרי״.

מלכתחילה בורא העולם נתן בחירה לבריאה עצמה למרות אפשרות הפערים. על כן מושגים רבים קדמו לבריאת העולם כמזור לתיקון עולמו של הבורא, מושגים כמו ישראל, תורה, משיח, בית המקדש, גלות ותשובה:

על כן בכדי שהעולם יהיה בעל משמעות, נחוצים כל הדברים האלו במחשבת הבריאה [...] צריך ישראל שישמש ממלכת כהנים וגוי קדוש, צריך בית מקדש כמקום מפגש בין הבורא לבריאה, צריך שמו של משיח, אותה דמות העומדת בחרטום האונייה המובילה אותה לחוף מבטחים. כל זה כלול במחשבת הבריאה. אולם השאלה העומדת על הפרק בעולם הזה, בהיסטוריה, במציאות היא: מי יהיה אותו כלל ישראל, מי ייקרא בשם ״ישראל״? (סוד מדרש התולדות, חלק ג.)

בספר בראשית מתואר האדם הראשון שנברא בְּצֶלֶם אֱלֹהִים. משמעות הביטוי ״בצלם אל״ היא ב״תבנית״, ובלשון רש״י ״דפוס״. מניטו מדגיש שהכוונה לדגם של האדם במחשבת הבורא. לאחר ששת ימי הבריאה, האל שובת ממלאכת הבריאה של העולם והעולם הופך ממצב של התהוות דינמית לטבע בעל חוקים דטרמיניסטיים. האדם הופך להיות שותף לבורא במלאכת ״תיקון עולם״.

על כן לאורך כל סיפורי התולדות של המקרא, מבריאת אדם הראשון לאורך ההיסטוריה של האנושות, יש ניסיון להוליד את זהות ״צלם האל״ (״הבן אדם״) שהייתה במחשבת הבורא. הדבר נעשה תחילה על ידי יחידים כמו הבל, שת וצאצאי נוח. אך משום שניסיון זה נכשל, אברהם העברי, שהיה שייך לבני משפחת עֵבֶר וניצל ממשרפותיו של נמרוד (״אור כשדים״), מייסד מחדש את האומה העברית ובעיקר את הזהות של ״צלם האל״. ובמילותיו של מניטו:

מכל צאצאי עבר, רק אברהם נשאר לפי המדרש. מכל בני עבר, אברהם נשאר עם הסגולה של: ״אתם קרויין אדם״ (יבמות, ס״א, ע״א). כל שאר בני עבר, אבדו מהעולם. משפחת אברהם יצאה מאור כשדים ואז אברהם נקרא ״אברהם העברי״ [...] התולדות של אדם הראשון, דרך ״העניין האלהי״, לפי ההגדרה של ר׳ יהודה הלוי. ״העניין האלהי״ עובר דרך שת ולא דרך קין. לפי הפסוקים התורה מציינת ששת נברא בצלמו של אדם הראשון ״בדמותו כצלמו״ וזה לא נכתב אצל קין. [...] ולכן עד דור הפלגה, העניין האלוהי עובר דרך שת, כל הצדיקים עד שת, בעיקר חנוך, של שושלת של שת; משת דרך שם עד עבר. אחרי עבר יש דור הפלגה. לכן, כשהמקרא מגדיר את אברהם, כ״אברהם העברי״, הוא מייחס אותו לאותה זהות, אותה מהות של האדם הכולל, שירש מאדם הראשון. זה הפשט של ״עברי״: מצאצאי עבר. ומי זה עבר? זה האדם בבחינת האדם הכולל, מחוץ להגדרה של שבעים אומות. (שיעור בנושא ״שערי אורה״, ל״ט, מכון מניטו.)

מכאן, לזהות העברית, של ״האדם הכולל, מחוץ להגדרה של שבעים אומות״, יש נטייה לאוניברסליזם, לאחד את האנושות לכדי אחווה אנושית, דרך מסורת המונותאיזם העברי, קרי מסורת הנבואה. לפי המדרשים, אחרי עֵבר, בנו של שלח, התחילה תקופה חדשה שנקראת במדרש: ״דור הפלגה״, שבה אומות העולם התפלגו ממשפחות עמים לשבעים אומות, כשכל אומה לקחה פן אחר מאותה זהות של ״הבן אדם״. עֵבר, שהיה בדור האחרון של אותה זהות כוללת, העביר זהות זו לאברהם ולשאר אבות האומה העברית המתחדשת.

מאחר שהאנושות כולה נמצאת בגלות, נאלץ עם ישראל לצאת לגלות בתוכה, בכל עידן ועידן בתוך הציוויליזציה הדומיננטית: במצרים, בפרס וברומא ואף לקבל אישור מכל ציוויליזציה לצאת מהגלות בזמן (״שַׁלַּח אֶת עַמִּי״ בימיו של פרעה, הצהרת כורש והצהרת בלפור).

נבחרות זו של עם ישראל להוביל לאחווה בעולם איננה גזענית, שהרי אין בה התייחסות לשונוּת פיזית־גזעית, אלא לשונוּת רוחנית־נשמתית, מתוך קבלת עול הייעוד של זהות ״ישראל״ דרך מסורת המונותאיזם העברי, הפתוחה אף היא לגרים ולחסידי אומות העולם (כ״בני נוח״).

מניטו אף מציין כי לאורך ההיסטוריה הייתה מגמה לשלול את ייעודו ונבחרותו של העם היהודי:

אחד המורים שלי שאני לעיתים קרובות מצטט, יעקב גורדין ז״ל, אמר שהיה צורך לגלות מיד שאויבו של הנאציזם הוא אמנם העם היהודי, אך מעל לזה, זה אלוהי היהודים. והוא ביטא לנו זאת בביטוי מאוד בהיר, כאילו הנאציזם ניחש שאם נמחק את העד של אלוהי התנ״ך עלי אדמות, כלומר את העם היהודי, אז סוף־סוף היו מצליחים למחוק את נוכחותו של האל עליו מדבר התנ״ך. אני לא אומר את האלוהים של היהודים, זה יהיה מגביל מדי, אלא את אלוהי התנ״ך. והייתה כאן קביעה שיטתית לחלוטין. (כנס שואה בצרפת, 1978.)

הנצרות ראתה את עצמה כ״ישראל האמיתי״ (״האקלזיה״ מול ״הסינגוגה״), וביקשה להחליפו בשמים, ואילו האסלאם ראה את עצמו כיורשו של ישראל בארץ, כולל ארץ־ישראל. כך גם תאולוגים ופילוסופים במאה השמונה־עשרה — נוצרים דאיסטים אנגלים (כמו מת׳יו טינדל, תומס צ׳אב והנרי בולינברוק) ופילוסופים גרמניים (וולטר, הרמן זמואלריימרוס) — יצרו פולמוס בדבר נבחרות עם ישראל. הסיבה לפולמוס הייתה תנועת הנאורות, שניסתה להדוף את סמכותם של כתבי הקודש ואף דאגה ממלחמות לא מרוסנות בין עמים, לעומת מלחמות בין מלכים עם ״כללים מחייבים״. לצד הפקפוק בפן המוסרי של התנ״ך, ההתקפה מצד הדאיסטים הורחבה גם לכדי אפיון ״אומת הרועים העברית״ כדיוקן מכוער של העם היהודי. הם יצרו הלימה בין כיבוש הארץ והכחדת עמי כנען ובין הכובשים ״הברברים הקתוליים״ של הקולוניאליזם האנגלי והספרדי, זאת למרות שבמקומות אלה היו רבים מהמתיישבים פרוטסטנטים, שמקצתם מהזרם הדאיסטי עצמו.

המורה הדגולה של המקרא, נחמה ליבוביץ, אשר קראה את המקורות הגרמניים של חוקרי ביקורת המקרא, טענה אף היא כי כל פרשנותם נובעת מאנטישמיות ומהרצון להניח תשתית רחבה לאי־בכורתו של העם העברי בהיסטוריה, ושלילת בחירתו על ידי הבורא. על כן התקוממה בשעתו נגד אמירתו של בן־גוריון ״שהתנ״ך זורח באור עצמו״. היא טענה ששום דבר אינו זורח בלי שיואר על ידי ״בעלי אור״, קרי מפרשים בעלי מסורת כמו חז״ל, רש״י ואחרים.

הזהות העברית יוצאת לחירות דרך עם ישראל

מניטו מזהה לפי המדרשים את תחילתה של הזהות והמסורת העברית, עם עֵבר בנו של שלח, נינו של שם. ארץ העבריים הייתה שייכת למשפחת עֵבר מתוך החלוקה שעשה נוח בין בניו, לכן כשיוסף טוען לפני שר המשקים של פרעה ״כִּי גֻנֹּב גֻּנַּבְתִּי מֵאֶרֶץ הָעִבְרִים״, שר המשקים מכיר באיזו ארץ מדובר. ומוסיף רש״י על הפסוק ״וְהַכְּנַעֲנִי אָז בָּאָרֶץ״, ומפרש שבזמן שאברהם היה באור כשדים: ״[הכנעני] היה הולך וכובש את ארץ־ישראל מזרעו של שׁם״.

עובדת שייכות הארץ לזרעו של שׁם הייתה ידועה לכול, ולכן יהושע שלח לפני כיבוש הארץ איגרות לשבעת עמי כנען והציע להם להיכנע ולקבל את מרות ישראל (מצוות בני נח), לברוח, או להילחם. העם הגרגשי בחר לצאת מהארץ.

*

שלושת האבות למדו בבית המדרש של שֵׁם ועֵבר את יסודות הקבלה שנתקבלה מאדם הראשון, דרך הנבואה. מכאן, ״עברי״ הוא מי שיש לו את סוד העבריות, אשר נתקבלה בנבואה ועוברת דרך זיכרון וזהות האומה.

לאחר המבול, אברהם מפנה עורף לתפיסת הציוויליזציה האקזיסטנציאליסטית שבה הוא חי באור כשדים, והאיש המתנגד לו בתקופתו הוא המלך נמרוד ה״מרדן״. נמרוד רוצה ליהנות מן ״העולם הזה״. הוא מגיע למסקנה שהעולם מצוי בתוהו ובוהו נצחי, של אבסורד ושל כאוס. על כן הצעתו היא להתרכז ב״אני של האדם״ ובהעצמתו, וזאת באמצעות בניית מגדל על הקרקע שיפאר את שמו של האדם. אברהם לעומתו מבקש להיות שותף לבורא ולהכין את ״העולם הבא״, העולם ההולך ובא, עולם מתוקן. לעומת נמרוד, אברהם ממשיך בזהותו העברית, בתפיסה הטרנסצנדנטית כשמקור ה״יש״ שלי הוא מחוץ להוויה של העולם, הוא בבורא.

בהגות של מניטו על השואה, התפיסה האקזיסטנציאליסטית או הפגאנית איננה אפיזודה זמנית לתקופת המקרא, אלא היא ממשיכה להתקיים בלבושים שונים כמו בדואליזם של הגנוסטיקה, בניהיליזם של ניטשה או באקזיסטנציאליזם של היידגר שראה באתאיזם סוג של פגאניות. לדידו הפגאניות מעלה על נס את מקום ההולדת, את ההשתרשות בקרקע, את פולחן האלים מחוללי הגורלות ואת ההתפעמות מן הטבע, זאת לעומת התפיסה המונותאיסטית שאינה טורחת לדעת את הטבע ואף הסירה ממנו את כישופו, כפי שמתאר עמנואל לוינס בספרו ״חירות קשה״: ״ניתן לתאר את הנוף במונחים של תזונה״.

מניטו מדגיש כי השייכות הלאומית (ולא הלאומנית) נעשית תחילה על ידי הזדהות עם זיכרון האומה הישראלית שיצאה ממצרים לחירות. אחר כך כל פרט מוצא את מקומו בפרקטיקה הדתית המהווה קומה נוספת, אך לא ראשונה, בזהות עברית זו. כפי שגם מתאר הסיפור המקראי בין רות לנעמי: עַמֵּךְ עַמִּי וֵאלֹהַיִךְ אֱלֹהָי. עם זאת, מניטו מדגיש כי הכלל מחויב להלכה סביב מסורת משותפת, אך כל פרט מוצא את מקומו האישי ביחסו אל המסורת וההלכה המשתקפת בה, ובכך גם את מקומו בתוך הכלל בקהילה הלאומית. כבני האומה של משפחת אברהם, יצחק ויעקב, ביצירת אחווה (יחד) ולא אחדות, על אף השונות ביניהם. ובלשונו:

הבנתי אז [לאחר השואה] שדת ישראל היא גילוי דרך הפרט של הזהות הלאומית הייחודית לישראל, ולא מערכת אמונית שסביבה מתאחדים פרטים בעלי אמונות אישיות דומות. במלים אחרות, הגלות הביאה לכך שהקהילה היהודית נתפשה בתודעתנו על ידי שאילת מושגים דתיים זרים לנו במקום במשמעותה המקורית; היינו, עם בעל דרך דתית המתבטאת בחיי הקהילה, ולא קהילה דתית. (סוד העברי, חלק א.)

הזהות העברית איננה תאולוגיה וגם לא אידאולוגיה. הזהות העברית מבוססת על הטרוגניות משפחתית, כשנים־עשר השבטים. על כן גם חג הפסח נחגג באופן משפחתי, כשארבעת הבנים ישובים יחד על שולחן הוריהם, למרות השונות ביניהם. מניטו נהג לומר כי המילה יח״ד כוונתה לראשי התיבות: יש חילוקי דעות.

*

המושג תאולוגיה, לפי מניטו, בוחן את נקודת מבטם של הפילוסופים על האלוהים, בניגוד להגות היהודית המסורתית, שעניינה בברית שבין האל לברואיו ואותה יש להבין מתוך מסורת הנבואה המקראית. השיח התאולוגי בוחן את הדיבור האלוהי שנתגלה בנבואה לפי המחשבה האנושית, ואילו שיח המסורת העברית בוחן את המחשבה האנושית על פי המחשבה האלוהית כפי שנתגלתה בנבואה. לפי מניטו, התאולוגיה מבקשת לבסס את המחשבה שלה על התבונה האנושית, של התאולוג או של הפילוסוף, שמשמעה ״להכריח״ את האלוהים להיות קיים, בכך שהיא מאפשרת את ״שלוותו הרציונלית של האדם יותר משהיא מוכיחה את קיומו של האל״. על כן גם תאודיציה או מרטירולוגיה, כחלק מהמחשבה התאולוגית, אינן מזוהות עם מסורת המונותאיזם העברי.

השפעות רבות יש לפילוסופיה, לתאולוגיה ולתנועות אידאולוגיות על המחשבה של יהודים רבים, ומניטו קורא להם בשם: ״בעלי מחשבה תאולוגית מוניסטית״. לדידו, תקוותם של הוגים יהודים אלה היא להגיע לאזרוחה של הדת היהודית ולאזרוחם שלהם כיהודים השייכים לאומה כזו או אחרת. התאולוגיה היהודית המוניסטית היא השקפה אסתטית ורוחנית המניחה שקיימת זהות בינה לבין המציאות ולכן היא מנסה ליישב סתירות בינה לבין המציאות ולתת להן תשובות לפי ההיגיון האנושי. לדעת מניטו זו ״מחשבה בעלת שעטנז״, המכילה השפעות חיצוניות, סביבתיות וחברתיות, כניסיון להתמודד עם גישות של כפירה ואפיקורסיות, בהתאם לאופנים השונים של ביטויָן בכל עידן ועידן.

״מסורת המונותאיזם העברי״ איננה נגזרת מעקרונות והנחות יסוד על ידי חשיבה מושכלת, אלא מטרתה לדבר על ידיעת ייחוד האלוהים. מטרת שיח המסורת היא ייעוד האדם והאנושות, בנוסח הפסוק בתהילים: שִׁוִּיתִי ה׳ לְנֶגְדִּי תָמִיד. ייעודו של האדם הוא בירור רצון האל המונותאיסטי מברואיו, ובמילותיו של מניטו: ״העיסוק של השיח המסורתי הוא ייעוד האדם, בחתירה לברר את התאמתו לתוכנית האל״.

מניטו מדגיש כי היום השביעי בסיפור הבריאה הוא משל להיסטוריה האנושית המוכרת לנו, שבה האל שובת והאדם פועל לתיקון עולמו, כשותף. לכן תכלית האדם בהיסטוריה היא לממש את מחשבת הבורא לקראת סוף היום השביעי, לקראת היום השמיני, ההולך ובא, מה שנקרא: עולם הבא, עולם הולך ובא. כפי שמתארות מילותיו אלה של מניטו:

ביטוי אצל חז״ל להצלחת בן אנוש במאמץ זה הוא שהוא ״קנה את עולמו״. לכל אחד מאתנו, עולם משלו. עולם במובן שלכל אחד מאתנו משימה ייחודית שרק הוא יכול למלא, שלצורך זה נברא. משך חיי נתונים לי כדי לעשות זאת. לכן, ובניגוד מוחלט לעמדת הפילוסופיה הקלאסית, אינני ״יש קיים״. כל עוד לא קניתי את עולמי, מצבי הקיומי הוא שאני ״יש נמצא״. אני נמצא כדי להיות, כדי לקנות את היש שהוא שלי ורק שלי, את עולמי. במהלך חיי אני עובר מוטציה זהותית עיקרית: מ״נמצא״ ל״יש״, אם עשיתי מה שהייתי צריך לעשות. (סוד מדרש התולדות, חלק ח.)

בעִתות של מעבר בין גלות לגאולה, ישנה דרישה לעבור מוטציה זהותית, מזהות יהודית פרטית לזהות כוללת, ובמילותיו של מניטו:

המשמעות העמוקה של השינוי הזהותי הזה היא שאנחנו חוזרים להיות עבריים [...] הרי חיינו כיהודים בגלות במשך מאות שנים [...] כל יהודי הוא אופן מסוים ״להיות יהודי״. הוא אישיות פרטית. הוא לא אישיות כללית, כי איבדנו ממד זה במהלך הגלות. לכן בזמן קיבוץ הגלויות נפגשים לראשונה אחרי מאות שנים אופנים שונים של ״להיות יהודי״ וכל אחד חושב שהוא הוא היהודי האותנטי וזה לא נכון [...] עכשיו הזמן לבנות את הכלל ולא חצרות, כלומר אופנים מאוד מיוחדים ״להיות יהודי״. במהלך הגלות, בנסיבות מסוימות, זה היה אולי הדבר הנכון לעשותו. [...] עלינו להבין קודם כל שהחזרה לארץ אינה רק עניין גאוגרפי או אפילו מדיני. החזרה מהווה, צריכה להוות, שינוי זהותי. הציר לשינוי זה הוא מושג הכלל ומקומו של הפרט בתוך הכלל. (סוד מדרש התולדות, חלק ז.)

בעניין זה, בעזרת חוש ההומור הייחודי שלו, היה מניטו נוהג לומר: אלוהים לא ברא ישיבה או בית כנסת ומסביב עולם, אלא ברא עולם ובתוכו הניח מקדש.

חשוב לציין כי מניטו אינו מפחית מערכה של ההלכה בתוך הזהות העברית: ״יש כאן נקודה מהותית ביותר שצריך להבין עד תום: כלל ישראל מחויב להלכה. מקור התחייבות זו במעמד הר סיני ובמסורת הנבואית של עמנו. זו התחייבות של הכלל. כל פרט, ברגע נתון בחייו, נמצא במדרגה מסוימת בנוגע להתחייבות זו״. (שערי דמעה, חלק ב.)

עקרונות הזהות העברית

א. האדם נברא כשותף לבורא במלאכת תיקון הבריאה

לדעת מניטו מרכיב זהותי־עברי זה עבר ממשפחת עֵבר למשפחת אברהם. בפני האדם עומדות שתי תפיסות לתאר באמצעותן את חוויית הקיום שלו, ובחירתו תקבע את הדרישה המוסרית לפיה ינהג. ואלה התפיסות:

1. התפיסה האימננטית (המיוחסת לנמרוד): ה״אני״ כהתפתחות מקרית טבעית, חסרת מקור חיצוני ל״יש״. חוויית הקיום היא החיים עצמם והם אינם בעלי משמעות טרנסצנדנטית או בעלי ערכי מוסר לטוב ולרע. לכן הדרישה המוסרית היא החוק הטבעי או החוק החברתי.

2. התפיסה הטרנסצנדנטית (המיוחסת לאברהם): מקור ה״יש״ שלי הוא מחוץ להוויה של העולם, הוא בבורא. הבורא מעוניין בקשר עם ברייתו על ידי המוסר שניתן על ידי הדיבור האלוהי, קרי הנבואה, ועל ידי השותפות עם האל בתיקון מלאכת הבריאה.

ב. הקדושה היא עיקרון איחוד הערכים והמידות

בעיני מניטו היסוד ההכרתי של ״איחוד ההפכים״, שלעיתים יקרא לו ״אחדות הערכים״, הוא עניין השייך לאמונה וללימוד הקדושה של האדם העברי:

המתבונן במציאות של העולם רואה ששולטים בו ערכים מוחלטים הסותרים לכאורה זה את זה והעימות ביניהם הוא בלתי נמנע. המיתוסים הפגאניים ביטאו זאת באמצעות הסיפורים על ״מלחמות האלים״: לא רק הטוב והרע, האמת והשקר, החיים והמוות... אלא כל הערכים והמידות כולם נראים על פי הניסיון האנושי כסותרים זה את זה: המועיל איננו בהכרח טוב, הטוב איננו בהכרח הגיוני, היפה איננו בהכרח אמת, הצודק איננו בהכרח יפה, ועוד כהנה וכהנה עד אין ספור. ההתאמה בין הערכים, האמת שבאיחודן, היא נס, פשוטו כמשמעו, כי זה דבר נסתר ונעלם, דבר שלא ניתן ״להציג״ אותו [...] האירועים ההיסטוריים שעיצבו את עם ישראל כעם הנבואה המונותאיסטית, הם מעין תבנית המבשרת שכלל האדם עתיד להגיע לאותה הכרה ודאית: מאחורי הכאוס של הניגודים והסתירות מסתתרת אחדות. ומשום כך, כל אדם הזוכה להקשיב למשמעותם, גם זוכה להכרת ודאותה של הישועה. (כי מציון, פרשת ״אתחנן״.)

ג. אמונה במונותאיזם העברי ובהתגלות האל במקרא

האל הוא אחד והוא שברא את עולם הריבוי ומתגלה לברואיו. עיקרון זה נדרש מתוך ההכרה השכלית של האדם, דרך הזיכרון המשותף של האומה המתבטא במקרא בנבואה העברית. המשמעות המעשית בקריאת המקרא היא לגלות את התוכן הבא מהחוץ, מהאל, אל תוך התודעה האנושית.

בניגוד לחוכמה השכלית של האדם, התורה היא בעלת תוכן הנחוץ לאדם, אך אינה בהישג שכלו, לכן חז״ל ובעלי המסורת הקבלית הם שמגלים לאדם את הרצון ואת הדיבור האלוהי לאדם.

ד. תורת האב ותורת הרב במסורת העברית

מניטו מבחין בין שתי מסורות עבריות מקבילות הנמסרות לאורך ההיסטוריה העברית: ״תורת האב״ ו״תורת הרב״. ״תורת האב״ מכוונת למסורת המיוחסת לפסוק: ״דרך ארץ קדמה לתורה״, שקיבלוה אבות האומה העברית. מסורת זו מועברת מדור לדור בעיקר דרך מסורת המשפחה וזו ״התורה שבכוח״, מסורת אופטימית שאלוהי אברהם, יצחק ויעקב, היה להם בעל־ברית עוזר ומגן, מבטיח ומקיים. ״תורת הרב״, היא מסורת ״התורה שבפועל״, של הפרקטיקה הדתית הקשורה גם לקיום מנהגים ומצוות, פסיקת הלכה וכדומה. זו מסורת נרכשת בעיקר מניסיון נצבר בין ״התלמיד״ ובין ״הרב״, כלפי אותו מישהו שפונה אל הרב לפסיקה, בניגוד לתפיסה המערבית הרואה את החוק ככלל פורמלי־אבסולוטי המחייב את כולם.

אנשים רבים חושבים שהתורה מלמדת מוסר. זו לדעת מניטו טעות גסה. התורה איננה באה ללמד את עם ישראל מוסר מהו. מוסר לומדים בבית, מתורת האב: שְׁמַע בְּנִי מוּסַר אָבִיךָ וְאַל תִּטֹּשׁ תּוֹרַת אִמֶּךָ. תכלית המצוות של ישראל היא השגת הקדושה, הקדושה של הבריאה כבריאה, ואילו המוסר הוא תנאי מוקדם להשגת הקדושה:

הצרה היא שכיום הכול מבולבל. למעשה שכחנו מה זה להיות צאצא של אברהם, יצחק ויעקב, מה זה להיות עברי. חושבים שזה עניין דתי כאשר זה עניין זהותי. בכוונה לא אמרתי גם עניין לאומי משום שהעניין הזהותי קודם לכול. אז אם חושבים שהעניין הוא עניין דתי, הופכים את התורה לספר של אמונות ודעות וקודקס של חוקים ואין תפיסה יותר זרה מזו. התורה היא גילוי דבר ה׳, גילוי רצונו. (סוד מדרש התולדות, חלק ט.)

לדעת מניטו, הציונים החזירו את העבריות של עם ישראל, את הכלי ״דרך ארץ״ של האבות שקדמה לתורה. על כן מפסח עד שבועות אנחנו לומדים פרקי אבות, כי יש להיות עברי כדי לקבל את התורה לפי הסדר: תורת האב, של האבות, ואחרי כן תורת הרב, רבנו משה, כפי שמבאר הפסוק: ״דרך ארץ קדמה לתורה״.

כך גם מניטו משיב לשאלה ״מה עניין שמיטה אצל הר סיני?״. מגמתה של התורה כולה היא לאומית וציונית, שהרי כל התורה קשורה בהלכות של הארץ, כמו השמיטה, ואיננה רלוונטית או שלמה אם היעד לאחר קבלת התורה אינו הכניסה לארץ־ישראל. למרות זאת, מניטו מבחין כי בגלות היה חשוב שהזהות היהודית תעלה בעינה את הפן הדתי של המצוות, שאם לא כן, הזהות הלאומית הכפולה הייתה להם לרועץ בגלות.

ה. אהבת כלל ישראל ונרמול היחסים בין הפרט לכלל סביב מסורת משפחתית

הרעיון שהגה, כי על בסיס זהות לאומית משותפת, כבני משפחת אברהם, יצחק ויעקב, נוצרת אחווה למרות השונות בינינו, הוא גם הדגם ליצירת האחווה האנושית המיוחלת. מניטו חווה בתנועת הצופים ובקהילה היהודית באלג׳יריה מעט מאחווה זו. שם, באלג׳יריה, היו יהודים דתיים לצד יהודים אפיקורסים, ועדיין שמרו כולם על היחד ועל השתייכותם לכלל ישראל, וזאת סביב מסורת אחת משותפת ומתוך כבוד למסורת זו. כך גם בתנועת הצופים היהודים באלג׳יריה ובצרפת, יהודים מקהילות חרדיות, ציוניות ומתבוללות פעלו יחד. הדבר ניכר גם בהצלתם של אלפי ילדים ונערים מציפורני הנאצים על ידי התנועה בצרפת.

בשיעור לקבוצת מחנכים בסמוך לחג הפסח, השווה מניטו בין הדור של ניצולי השואה לדור יציאת מצרים. העם היהודי־עברי הוא העד של האל המונותאיסטי בהיסטוריה האנושית ועל כן יש הקמים להשמידו. דור ניצולי השואה ידע שעבוד, עינוי וניסיון לכלות כל אשר כונה ״יהודי״ או ״ישראל״ וזמן קצר לאחר מכן חווה את התקומה המדינית בארץ־ישראל, ואת חזרתו של עם ישראל לבמת ההיסטוריה אחרי אלפיים שנות גלות.

ייחודיותו של הדור שיצא ממצרים היא היכולת לומר ״חיינו את המאורעות הללו ואנחנו עדים לאמִתותם״, ובלשון מניטו:

גם אנחנו חיינו על בשרנו את המסופר במדרשים לגבי השעבוד במצרים, ואף יותר מזה. לפני המלחמה הייתה נטייה להתייחס לאותם מדרשים כסיפורים מוגזמים, בלי לדעת שמספר שנים לאחר מכן, נראה במו עינינו מה עוללו לנו אותם חיות אדם, יימח שמם וזכרם, ונבין שבעלי המדרש ביקשו להזהיר אותנו מפני הבאות בזמן הגאולה [...] דור בנינו ועוד יותר דור נכדינו כבר אינו יכול להגיד זאת, ומוטלת עלינו החובה לדעת איך להסביר להם מי הם, מה עבורם פירוש האמירה ״אני יהודי״. חובה זו כפולה ומכופלת בזמן הגאולה משום שעולות ללא הרף שאלות זהות חדשות ויש לברר מי אנחנו, מה תפקידנו ומה משמעות המאורעות שאנחנו חווים מדי יום — התקדמות בתהליך הגאולה וגם חס ושלום המשברים והנסיגות. (סוד מדרש התולדות, חלק ג.)

הגדה זו מוקדשת לעם ישראל.

הילה פלדות

ירושלים

מנשה קדישמן, ״סוס וציפור בבטן״

קַדֵּשׁ

[בשבת:]

[בלחש: וַיְהִי עֶרֶב וַיְהִי בֹקֶר] יוֹם הַשִּׁשִּׁי. וַיְכֻלּוּ הַשָׁמַיִם וְהָאָרֶץ וְכָל צְבָאָם. וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה וַיִּשְׁבֹּת בַּיוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה. וַיְבָרֶךְ אֱלֹהִים אֶת יוֹם הַשְּׁבִיעִי וַיְקַדֵּשׁ אוֹתוֹ כִּי בוֹ שָׁבַת מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר בָּרָא אֱלֹהִים לַעֲשׂוֹת.

[בחול:]

סַבְרִי מָרָנָן וְרַבָּנָן וְרַבּוֹתַי

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם בּוֹרֵא פְּרִי הַגָפֶן.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר בָּחַר בָּנוּ מִכָּל עָם וְרוֹמְמָנוּ מִכָּל לָשׁוֹן וְקִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו. וַתִּתֶּן לָנוּ יְיָ אֱלֹהֵינוּ בְּאַהֲבָה (בְּשַׁבָּת: שַׁבָּתוֹת לִמְנוּחָה וּ)מוֹעֲדִים לְשִׂמְחָה, חַגִּים וּזְמַנִּים לְשָׂשׂוֹן, אֶת יוֹם (הַשַּׁבָּת הַזֶה וְאֶת יוֹם) חַג הַמַּצּוֹת הַזֶּה, זְמַן חֵרוּתֵנוּ (בְּאַהֲבָה), מִקְרָא קֹדֶשׁ, זֵכֶר לִיצִיאַת מִצְרָיִם. כִּי בָנוּ בָחַרְתָּ וְאוֹתָנוּ קִדַּשְׁתָּ מִכָּל הָעַמִּים, (וְשַׁבָּת) וּמוֹעֲדֵי קָדְשֶךָ (בְּאַהֲבָה וּבְרָצוֹן,) בְּשִׂמְחָה וּבְשָׂשׂוֹן הִנְחַלְתָּנוּ. בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ, מְקַדֵּשׁ (הַשַּׁבָּת וְ)יִשְׂרָאֵל וְהַזְּמַנִּים.

[במוצאי שבת:]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, בּוֹרֵא מְאוֹרֵי הָאֵשׁ.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם הַמַּבְדִּיל בֵּין קֹדֶשׁ לְחֹל, בֵּין אוֹר לְחשֶׁךְ, בֵּין יִשְׂרָאֵל לָעַמִּים, בֵּין יוֹם הַשְּׁבִיעִי לְשֵׁשֶׁת יְמֵי הַמַּעֲשֶׂה. בֵּין קְדֻשַּׁת שַׁבָּת לִקְדֻשַּׁת יוֹם טוֹב הִבְדַּלְתָּ, וְאֶת יוֹם הַשְּׁבִיעִי מִשֵּׁשֶׁת יְמֵי הַמַּעֲשֶׂה קִדַּשְׁתָּ. הִבְדַּלְתָּ וְקִדַּשְׁתָּ אֶת עַמְּךָ יִשְׂרָאֵל בִּקְדֻשָּׁתֶךָ. בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ הַמַּבְדִיל בֵּין קֹדֶשׁ לְקֹדֶשׁ.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, שֶׁהֶחֱיָנוּ וְקִיְּמָנוּ וְהִגִּיעָנוּ לַזְּמַן הַזֶה.

[כוס ראשונה: שׁוֹתֶה רֹב כּוֹס הַיַיִן בְּהַסָבַּה לשְׂמֹאל, לשון גאולה ראשונה: ״וְהוֹצֵאתִי אֶתְכֶם מִתַּחַת סִבְלֹת מִצְרַיִם״.]

וּרְחַץ

[נוטלים ידיים ואין מברכים ״עַל נְטִילַת יָדַיִם״.]

כַּרְפַּס

[טובלים כרפס במי מלח ומברכים:]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, בּוֹרֵא פְּרִי הָאֲדָמָה.

יַחַץ

[נוטלים את המצה האמצעית משלוש המצות של קערת הסדר, בעל הסדר יבצע את המצה האמצעית לִשתיים ויצפין את החצי הגדול לאפיקומן.]

מַגִּיד

[מגלה את המצות, מגביה את הקערה ואומר בקול רם:]

הָא לַחְמָא עַנְיָא דִי אֲכָלוּ אַבְהָתָנָא בְּאַרְעָא דְמִצְרָיִם. כָּל דִכְפִין יֵיתֵי וְיֵיכֹל, כָּל דִצְרִיךְ יֵיתֵי וְיִפְסַח. הָשַׁתָּא הָכָא, לְשָׁנָה הַבָּאָה בְּאַרְעָא דְיִשְׂרָאֵל. הָשַׁתָּא עַבְדֵי, לְשָׁנָה הַבָּאָה בְּנֵי חוֹרִין.

אמרנו את המשפט הזה בגלות אף על פי שלא היינו בתקופות מסוימות עבדים, אבל אין זה אומר שאנחנו בני חורין. בני חורין שייך למצב של שלטון יהודי על ארץ־ישראל, בארץ־ישראל. ישיבת ארץ־ישראל היא מצווה כללית. זו הסיבה שבספר המצוות של הרמב״ם, הרמב״ם אינו מונה את מצוות ישיבת הארץ כמצווה מדאורייתא מכיוון שהיא מצווה כללית, וזה כלל אצלו שמצווה כללית אינה בכלל תרי״ג מצוות. למשל, ״קדושים תהיו״ זו גם מצווה כללית לפי הרמב״ם ולכן הוא אינו מונה אותה במניין תרי״ג המצוות. (מתוך: שיעור של מניטו סביב ריאיון של הרצי״ה לעיתון, מכון מניטו.)

כדי להגיע לאותה מדרגה של כָּל דִכְפִין יֵיתֵי וְיֵיכֹל, כָּל דִצְרִיךְ יֵיתֵי וְיִפְסַח, צריך להשתייך לכלל ישראל. כלל ישראל הוא גוי אחד, הוא כלל אחד אבל כלל זה מורכב מעמים שונים — הם השבטים. כל קהילה היא צורה מסוימת להיות ישראל, ובאופן תאורטי לפחות כל קהילה יכולה לבדה להיות מה שקרוי ״ישראל״. במובן זה כלל ישראל הוא מיקרוקוסמוס של האנושות כולה. הוא מורכב מהשבטים והוא צריך להיות אחד. הווה אומר שיש בו, מעצם הריבוי שבו, ממד אוניברסלי, צורות שונות ״להיות אדם״, צורות שונות ״להיות ישראל״. האתגר הוא האחדות. איך להיות אחד בלי להעלים את השונות. להיות אחד באמת. לכן יעקב זקוק להמשך הברכה שיצחק רוצה לתת לו, הברכה על הארץ וְיִתֶּן לְךָ אֶת בִּרְכַּת אַבְרָהָם לְךָ וּלְזַרְעֲךָ אִתָּךְ לְרִשְׁתְּךָ אֶת אֶרֶץ מְגֻרֶיךָ אֲשֶׁר נָתַן אֱלֹהִים לְאַבְרָהָם.

כי רק בארץ אפשר להיות גּוֹי אֶחָד. בחוץ לארץ אנחנו קהילות, רק קהילות. אין צורך באחדות כי כל קהילה עומדת בפני עצמה. קהילה זה לא כלל ישראל, גם אם יש בה המון יהודים. מה שהופך את ישראל לכלל היא ארץ־ישראל. (מניטו, לימוד עולת הראי״ה פסח, מכון מניטו.)

מנשה קדישמן, ״ציפור״

[מוזגים כוס שני והבן או הבת אוֹ אֶחָד מִן הַמְסֻבִּים שׁוֹאֵל:]

מַה נִּשְׁתַּנָה הַלַּיְלָה הַזֶּה מִכָּל הַלֵּילוֹת?

שֶׁבְּכָל הַלֵּילוֹת אָנוּ אוֹכְלִין חָמֵץ וּמַצָּה, הַלַּיְלָה הַזֶּה — כֻּלּוֹ מַצָּה.

שֶׁבְּכָל הַלֵּילוֹת אָנוּ אוֹכְלִין שְׁאָר יְרָקוֹת — הַלַּיְלָה הַזֶּה מָרוֹר

שֶׁבְּכָל הַלֵּילוֹת אֵין אָנוּ מַטְבִּילִין אֲפִילוּ פַּעַם אֶחָת — הַלַּיְלָה הַזֶּה שְׁתֵּי פְעָמִים.

שֶׁבְּכָל הַלֵּילוֹת אָנוּ אוֹכְלִין בֵּין יוֹשְׁבִין וּבֵין מְסֻבִּין — הַלַּיְלָה הַזֶּה כֻּלָּנוּ מְסֻבִּין.

[מניח את הקערה על השולחן. המצות תהיינה מגולות בשעת אמירת ההגדה.]

ישנה גישה קיומית, אקזיסטנציאליסטית, הטוענת שאֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ. גישה זו מובילה רבים למסקנה פסימיסטית לחלוטין של מַה יִּתְרוֹן לָאָדָם בְּכָל עֲמָלוֹ שֶׁיַּעֲמֹל תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ, רָאִיתִי אֶת כָּל הַמַּעֲשִׂים שֶׁנַּעֲשׂוּ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ וְהִנֵּה הַכֹּל הֶבֶל וּרְעוּת רוּחַ (ספר קהלת). ייאוש מוחלט.

מה מביא אותם אנשים למסקנה זו?

התשובה היא שהם מכירים אך ורק את התפיסה היוונית, ולפי תפיסה זו יש רק קדמות. אין חידוש. הקושי בתפיסה זו שהיא אינה מאפשרת להתחיל שוב מהתחלה. היום דומה לאתמול שדומה למחר. ההיסטוריה קיימת והיא לא רק מחייבת, היא הופכת את העתיד להכרחי במובן הפילוסופי של המילה. הכול נגזר מן העבר. אין מקום לתשובה, להתחלה חדשה, לחידוש. אינני בעל בחירה. אני מוכרח.

איך כל זה קשור לחמץ?

התשובה פשוטה. לפני שהמציאו את השמרים הכימיים, היו זקוקים למחמצת כדי להכין לחם חדש. החמץ (או המחמצת) הוא הסמל של הקדמות. הוא מזכיר לנו את העבר המכריח אותנו, הגוזר את העתיד שלנו. המצה הפוכה כי אין בה שמרים. יש בה רק מים וקמח. היא חופשייה לגמרי מעבר כלשהו. היא כל כולה ראשית. מה שקובע את העתיד הוא כבר לא העבר. הוא ההווה ואני כבן חורין אמיתי קובע אותו. אני מחדש אותו, בדיוק כפי שהבורא מחדש, בכל רגע נתון, את הכול, כלשון התפילה ״מחדש בכל יום תמיד מעשה בראשית״.

מעשה בראשית הוא כל כולו חידוש, חידוש מתמשך, מתמיד — בכל יום ובכל רגע. זהו החידוש של התורה. לא רק שיש בורא, אלא יש בורא המחדש בטובו בכל יום תמיד מעשה בראשית. אין זה אותו דבר. אפשר לדבר על בורא שברא ומאז אינו מתעניין בבריאה. יש שיטות כאלה. זו לא תורה. הבורא של התורה הוא מי שברא את התשובה, כלומר האפשרות התמידית של הראשית. (שערי דמעה, חלק ב.)

עֲבָדִים הָיִינוּ לְפַרְעֹה בְּמִצְרָיִם, וַיּוֹצִיאֵנוּ יְיָ אֱלֹהֵינוּ מִשָּׁם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרוֹעַ נְטוּיָה. וְאִלּוּ לֹא הוֹצִיא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא אֶת אֲבוֹתֵינוּ מִמִּצְרָיִם, הֲרֵי אָנוּ וּבָנֵינוּ וּבְנֵי בָנֵינוּ מְשֻׁעְבָּדִים הָיִינוּ לְפַרְעֹה בְּמִצְרָיִם. וַאֲפִילוּ כֻּלָּנוּ חֲכָמִים, כֻּלָּנוּ נְבוֹנִים, כֻּלָנוּ זְקֵנִים, כֻּלָנוּ יוֹדְעִים אֶת הַתּוֹרָה, מִצְוָה עָלֵינוּ לְסַפֵּר בִּיצִיאַת מִצְרַיִם. וְכָל הַמַּרְבֶּה לְסַפֵּר בִּיצִיאַת מִצְרַיִם הֲרֵי זֶה מְשֻׁבָּח.

לפי מניטו, מהי קדושה? — הכוונה לאיחוד המידות. הקדושה בעולמנו היא גילוי רצון הבורא מעולמו דרך איחוד הזהויות השונות בעולמו. ובלשונו:

האיחוד הזה יוצא לפועל בהיסטוריה המשיחית באמצעות הפרויקט המשיחי של איחוד האומות. הסטרא אחרא הוא כל מה שמנוגד לפרויקט של איחוד המידות, הזהויות והאומות. העולם נברא בחסד וכל עוד ההיסטוריה נמשכת והעולם טרם זכה בקיומו, הוא זקוק לחסד. נמצאנו למדים שעל פי הקדושה, הדין והחסד משלימים זה את זה. לעומת זאת, בעולם שנשלט על ידי הסטרא אחרא, העמדה של חסד והעמדה של דין, כשהן כל אחת כשלעצמה, מובילות לתפיסה טראגית כיון שאף אחת מהן אינה מאפשרת קיום.

העולם הזה הוא עולם של פירוד. הפירוד מתבטא ברמת הזהויות, הלאומית והפרטית, הערכים והמידות. הקדושה לעומת זאת היא מצב של איחוד. הציווי הכללי ״קדושים תהיו״, פירושו להעלות את העולם המפורד למצב אחדותי, וכך לממש את רצון הבורא, האל האחד. כלומר היעד של האדם — תיקון העולם — הוא הקדושה, הנקנית דרך איחוד המציאות. בהשאלה מעולם המוזיקה, זהו מצב שניתן לכנותו כ״הרמוניה של הנמצאים״.

בעולם שכלי, שהפירוד הוא המצב הטבעי שלו, איחוד זו מציאות בלתי נתפסת. לשם כך נדרשת אמונה, שמקורה בהתגלות נבואית. המסוגלוּת לאחד את ההפכים ולהכיל את האמונה המונותאיסטית בעולם הזה התקבלה לאחר דור הפלגה רק בעם ישראל, מכוח זהותו העברית הכוללת. סגולה זו אפשרה לו לקבל את התגלות הבורא האחד, לתפוס את ממד הקדושה שבתורה — נוסף על הממד המושכל שבה — ולממש אותו במהלך ההיסטוריה. (סוד מדרש התולדות, חלק ד.)

מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה וְרַבְּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן שֶהָיוּ מְסֻבִּין בִּבְנֵי בְרַק, וְהָיוּ מְסַפְּרִים בִּיצִיאַת מִצְרַיִם כָּל אוֹתוֹ הַלַּיְלָה עַד שֶׁבָּאוּ תַלְמִידֵיהֶם וְאָמְרוּ לָהֶם: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית.

איך אפשר להבין שחמישה מגדולי ישראל: רבי אליעזר, רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה, רבי עקיבא ורבי טרפון, לומדים יחד על שורש האמונה של יציאת מצרים והגאולה, והתלמידים נמצאים בחוץ?

השאלה השנייה — יש מעט חוצפה בכך שהתלמידים לכאורה באים לומר לגדולים האלה: רַבּוֹתֵינוּ, הִגִּיעַ זְמַן קְרִיאַת שְׁמַע שֶׁל שַׁחֲרִית, כלומר הגיע הזמן להתפלל?

לפי הפירושים שיש לנו כבר מהתלמוד, החכמים האלה היו בתקופת רומי. בתקופה של רבי עקיבא. הם היו בדעה שונה על האסטרטגיה הפוליטית איך להתנהג עם הרומאים. נאמר שהיו במפלגות שונות, אם אפשר לומר את זה כך. לכן לפנינו מקרה נדיר, שהיו כולם מסובין יחד בבני־ברק.

לאמיתו של דבר הם היו דנים בבעיה ההיסטורית של זמנם. היו מספרים על יציאת מצרים שלהם. זה היה המטה של המחתרת היהודית ולכן היו במחבוא. מכיוון שהתאספות זו הייתה אסורה, התלמידים היו החיילים שלהם ושמרו עליהם מבחוץ. לכן הם לא ראו שכבר הגיע זמן של קריאת שמע של שחרית.

זו דוגמה אחת של החשיבות לספר ביציאת מצרים. התורה מצווה לזכור את יציאת מצרים, היא נותנת מצווה שכל שנה בכל דור ודור, צריך לחגוג אותו מאורע של יציאת מצרים.

אין זאת אלא סימן שאירוע זה לא הסתיים מבחינה היסטורית.

אני לא פוסק, אני רק מפרש — בהגדה של אחרית הימים, העיקר יהיה סיפור על השואה, והטפל — יציאת מצרים. ויש כבר כמה חוגים בישראל, שקוראים לעצמם ״לא דתיים״, אבל חכמים מאוד לפי הגמרא, שכבר יש להם הגדה מסוג זה וזה מובן. (מניטו, שיעור על "פסח: לימוד עולת הראי"ה", שיעור 3, מכון מניטו.)

אָמַר רַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה: הֲרֵי אֲנִי כְבֶן שִׁבְעִים שָׁנָה, וְלֹא זָכִיתִי שֶׁתֵּאָמֵר יְצִיאַת מִצְרַיִם בַּלֵּילוֹת עַד שֶׁדְּרָשָׁהּ בֶּן זוֹמָא: שֶׁנֶּאֱמַר, לְמַעַן תִּזְכֹּר אֶת יוֹם צֵאתְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ, יְמֵי חַיֶּיךָ — הַיָמִים, כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ — הַלֵּילוֹת. וַחֲכָמִים אוֹמְרִים: יְמֵי חַיֶּיךָ — הָעוֹלָם הַזֶּה, כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ — לְהָבִיא לִימוֹת הַמָשִׁיחַ.

הגלות נמשלת במדרש ללילה, לחֹשֶׁךְ עַל פְּנֵי תְהוֹם. כשהתחילה גלות רומי, הייתה מחלוקת בין החכמים בשאלה אם אפשר לפסוק תפילת ערבית בלילה כחובה. הגמרא מספרת שדעת רבי יהושע דווקא הייתה שתפילת ערבית רשות, ודעת רבן גמליאל, ראש הסנהדרין, הייתה שתפילת ערבית חובה. התנהל ויכוח ביניהם וחובה היה להחליט. החכמים החליטו להוריד מנשיאותו את רבן גמליאל וביקשו מהצעיר שבחבורה, רבי אלעזר בן עזריה, שהיה בן שמונה־עשרה שנים, שיעמוד בראש הסנהדרין, על מנת שיתיר את המחלוקת ביניהם.

ולפי מניטו:

לכן הוא אומר: הֲרֵי אֲנִי כְבֶן שִׁבְעִים שָׁנָה, כאילו אני באמת מאותה רמה של חוכמה כמו החכמים הוותיקים של הסנהדרין.

נשאלת השאלה האם יש מקום להזכיר את הגאולה גם בלילה, בזמן הגלות, בזמן שאין בה גאולה? שהרי יש איזו מין סתירה רוחנית כשאתה נמצא בלילה ואומר — יש אור. לכן בהלכה של קריאת שמע של ערבית עצמה, אסור לומר קריאת שמע של ערבית אם לא רואים את הכוכבים, שיש בכך סימן שגם בלילה יש אור.

אם כן, מהו הדרש של בן זומא? שהרי לכאורה: יְמֵי חַיֶּיךָ ו־כָּל יְמֵי חַיֶּיךָ — היינו הך. מה מוסיפה לנו המילה ״כל״?. מה שייך ליום ואינו יום? — הלילה. כל ימי חייך — לרבות בלילות. (מניטו, "פסח: לימוד עולת הראי"ה", שיעור 3, מכון מניטו.)

הָעוֹלָם הַזֶּה, משמע יְמֵי חַיֶּיךָ — בליל הסדר אני יוצא ממצרים מחדש: ״בכל דור ודור חייב אדם להראות את עצמו כאילו הוא בעצמו יצא עתה משעבוד מצרים״. אם היה מדובר בהנצחת האירוע של יציאת מצרים בלבד, הייתי יכול לשים על שולחן הסדר את המצה כסמל ולאכול לחם. זאת משום שכדי להנציח אירוע מסוים די בשימוש בחפץ כלשהו ובמתן משמעות סמלית לאותו חפץ. אולם אין זו המטרה של התורה. לפי המסורת, דרך קיום המצווה של אכילת המצה בהווה, אני חי את המאורע של יציאת מצרים מחדש. כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ — הזמן הנותר עד ביאת המשיח, החל מחורבן בית המקדש, כולל בחשכה ובגלות, במהלך כל הזמן הזה מזכירים את יציאת מצרים, את האופטימיות של הגאולה. (סוד מדרש התולדות, חלק ב.)

בָּרוּךְ הַמָּקוֹם, בָּרוּךְ הוּא. בָּרוּךְ שֶׁנָּתַן תּוֹרָה לְעַמּוֹ יִשְׂרָאֵל, בָּרוּךְ הוּא.

כְּנֶגֶד אַרְבָּעָה בָנִים דִּבְּרָה תּוֹרָה

אֶחָד חָכָם, וְאֶחָד רָשָׁע, וְאֶחָד תָּם, וְאֶחָד שֶׁאֵינוֹ יוֹדֵעַ לִשְׁאוֹל.

מניטו היה משתמש באופן פרשני, אטימולוגי, למילות המקרא לפי מסורת אבותיו — המשמעות העיקרית של המילה במקרא נמצאת לפי משמעות הופעתה הראשונה במקרא.

מול האמירה של בעל ההגדה ״כנגד ארבע בנים דברה תורה״, המילה ״כנגד״ מופיעה לראשונה בתורה בהקשר לחווה שנוצרה כמשלימה, כעֵזֶר, כנגד אדם הראשון. לפי מניטו, מבקשת ההגדה באמירה זו לאפיין את הסוגים השונים של יחסי הדורות — בין דור האבות, המחנכים, ובין דור הבנים. ארבעה סוגי הילדים כנגד ארבעה סוגי מחנכים: החכם, הרשע, התם ושאינו יודע לשאול. השאלה העומדת על הפרק היא מה תהיה תשובתו של דור האבות אל מול שאלת דור הבנים, בבחינת: שְׁאַל אָבִיךָ וְיַגֵּדְךָ?

כל דור חדש פונה, באופן טבעי, לדור האבות שלו ומצפה לקבל ממנו מפתחות המאפשרים לו להבין את המאורעות הפוקדים אותו, את משימתו וייעודו. כל צעיר שואל את עצמו מי אני — אני כאדם, אני כיהודי, אני מול בוראי, אני מול הסובבים אותי וכולי, מה עליי לעשות כדי לממש את האני שלי בלי לפגוע באחר? ומה עליי לעשות כדי לממש את ייעודי כיהודי, כעברי?

השאלה היא — האם התשובות שניתנו במהלך הדורות של הגלות, עדיין רלוונטיות לדורות החיים אחרי השואה ואחרי התקומה? לדעת מניטו, אנחנו נמצאים בתקופה חדשה לגמרי והאירועים שעברו על עם ישראל ועל העולם כולו מחייבים התייחסות מחודשת. מחודשת במובן של חידוש, ולא של שינוי. חידוש הבא מתוך תורת ישראל, היונקת מרזי התורה היודעת להתמודד עם המציאות כפי שהיא בדור שלנו. מסורת זו הועברה מדור לדור, בעיקר בעל פה, בקרב בעלי תורת הסוד בישראל, והיא חלק מהותי ומרכזי של הזיכרון הקולקטיבי של עמנו. בהעדר אותו ידע המועבר דרך הזיכרון מדור לדור, נוכל בנקל לטעות לגמרי ולגרום חלילה וחס לאיבוד הזהות העברית המתחדשת ולהתבוללות הדורות הבאים. (חיים רוטנברג, במבוא לספר ״סוד מדרש התולדות״, חלק ג.)

חָכָם מָה הוּא אוֹמֵר? מַה הָעֵדוֹת וְהַחֻקִּים וְהַמִשְׁפָּטִים אֲשֶׁר צִוָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ אֶתְכֶם? וְאַף אַתָּה אֱמָר לוֹ כְּהִלְכוֹת הַפֶּסַח: אֵין מַפְטִירִין אַחַר הַפֶּסַח אֲפִיקוֹמָן.

מניטו מוכר בחוש ההומור שלו, שהיה חלק מהוראתו ודרכו הפדגוגית, כפי שהדבר גם ניכר בסיפור הבא שסיפר: ״אדם נכנס לאיזו דירה של ׳דתיים׳ ורואה הרבה ספרים — ספרי תלמוד, פירושי מקרא, מקראות גדולות וכדומה. שאל באירוניה את בעל הבית: ׳אתה חושב שכשאתה תקרא את אלה תהיה חכם?׳ השיב לו בעל הבית: ׳חביבי, מלכתחילה יש להיות חכם בכדי לקרוא בכל אלה׳״. (פסח: לימוד עולת הראי״ה, שיעור 2, מכון מניטו.)

מניטו נעזר כאן בפירוש ישן שמופיע בספר ״דברי תורה״ על הפסוק בהגדה: אף אתה אמור לו כהלכות הפסח, אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן: ״מכיוון שקורבן פסח היה נאכל על השובע, יש בכך סימן שזה למעלה מכל הנאה. אין שום הנאה. והשאלה של החכם, לכאורה היא על עניינים של פסח: מה העדות והחוקים והמשפטים האלה, על מצוות פסח. אבל בכל זאת השאלה שלו שייכת לתורה כולה, שמתחילה במצוות של פסח — מהי הכוונה של העבודה, של המצוות? לכן יש צורך להסביר את הפרט האחרון של הלכות פסח, שממנו אנחנו לומדים שהכוונה האמיתית של העבודה האמיתית היא שלא לקבל שכר — שום הנאה. על השובע״. (מניטו, מתוך שיעור על ״נתיב תורה״ למהר״ל, מס׳ 5, מכון מניטו.)

רָשָׁע מָה הוּא אוֹמֵר? מָה הָעֲבֹדָה הַזֹּאת לָכֶם? לָכֶם — וְלֹא לוֹ. וּלְפִי שֶׁהוֹצִיא אֶת עַצְמוֹ מִן הַכְּלָל כָּפַר בְּעִקָּר. וְאַף אַתָּה הַקְהֵה אֶת שִנָּיו וֶאֱמֹר לוֹ: בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה יְיָ לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם. לִי — וְלֹא לוֹ. אִילּוּ הָיָה שָׁם, לֹא הָיָה נִגְאָל.

כשמבינים את השאלה: ״מה״, אזי מגיעים לשאלה: ״מי״. הרשעים מתחילים ב־מָה הָעֲבֹדָה הַזֹּאת לָכֶם? ופרעה הרשע אומר: מִי ה׳ אֲשֶׁר אֶשְׁמַע בְּקֹלוֹ?

ספר הזוהר אומר בהרבה מקומות, כי יש רק שתי שאלות בעולם: ״מה״? ו״מי״? מה צריך לעשות כדי שהעולם יצליח ומי ביקש את זה?

אם כך, מה בין חכם לרשע? פה תחילתו של ההסבר — ההתייחסות לבריאה. מי שמתייחס לבריאה בממד של הרגשה שיש איזו השגחה, כאופטימיות בסיסית שאי אפשר שלא תהיה משמעות לכל זה, הוא כבר פתוח להבין גם את התכלית של הבריאה, את המי.

הרשע, יש לו התייחסות הפוכה. הרשע הוא מי שמוציא את עצמו מן הכלל. מי שלא רואה את עצמו כנברא ולכן שואל ״מה?״. האופי שלו הוא פסימי, אפילו אם יש משמעות לכול, אין משמעות בשבילו — לָכֶם וְלֹא לוֹ. יש איזו תכלית שנעלמת ממנו, אבל סוף סוף, זה יתגלה באחרית הימים, ביום ההוא. ולכן אנחנו אומרים ברוך המקום — כלפי החכם, ברוך הוא — כלפי הרשע. (מניטו, מתוך שיעור על ״נתיב תורה״ למהר״ל, מס׳ 14, מכון מניטו.)

תָּם מָה הוּא אוֹמֵר? מַה זֹּאת? וְאָמַרְתָּ אֵלָיו: בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ יְיָ מִמִּצְרָיִם, מִבֵּית עֲבָדִים.

וְשֶׁאֵינוֹ יוֹדֵעַ לִשְׁאוֹל — אַתְּ פְּתַח לוֹ, שֶׁנֶּאֱמַר: וְהִגַּדְתָּ לְבִנְךָ בַּיוֹם הַהוּא לֵאמֹר, בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה יְיָ לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם.

והנה תשובה זו, ״בעבור זה עשה ה׳ לי״, היא התשובה לבן שאינו יודע לשאול. ומזה מבואר כי הרשע והבן שאינו יודע לשאול אחד הוא, והרשע הוא המשכיל שלהם השואל, ושאינו יודע לשאול הוא ההמוני. ולשניהם תבוא תשובה אחת. (מתוך: שערי דמעה, חלק ג.)

וְהִגַּדְתָּ לְבִנְךָ: יָכוֹל מֵרֹאשׁ חֹדֶשׁ, תַּלְמוּד לוֹמַר בַּיוֹם הַהוּא, אִי בַּיוֹם הַהוּא יָכוֹל מִבְּעוֹד יוֹם, תַּלְמוּד לוֹמַר בַּעֲבוּר זֶה — בַּעֲבוּר זֶה לֹא אָמַרְתִּי אֶלָא בְּשָׁעָה שֶׁיֵּשׁ מַצָּה וּמָרוֹר מֻנָּחִים לְפָנֶיךָ.

הרקע ההיסטורי למחלוקת זו הוא יציאת מצרים: מתי התחילה הגאולה ממצרים? או בשפה אחרת — מתי אפשר להתייחס לאירועים ההיסטוריים המתרחשים מול עינינו כגאולה? בראש חודש ניסן באו משה רבנו ואהרון הכהן ואמרו לבני ישראל שעליהם להתכונן לקראת היציאה הקרובה: ״דַּבְּרוּ אֶל כָּל עֲדַת יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר בֶּעָשֹׂר לַחֹדֶשׁ הַזֶּה וְיִקְחוּ לָהֶם אִישׁ שֶׂה לְבֵית אָבֹת שֶׂה לַבָּיִת״. האם אפשר לומר שכבר אז התחילה הגאולה?

שאלה זו שואלת ההגדה של פסח — צריך לראות סימנים המצביעים על מצב לא ברור: עדיין יש לפנינו מצה (גאולה) ומרור (גלות), האם מול סימנים לא חדים, אפשר כבר להתחיל לדבר על גאולה? את זה בדיוק רבי יוחנן מתכוון להסביר: בלילה הייתה מכת בכורות ופרעה אמר לצאת. הגאולה החלה בערב למרות שבפועל לא יצאנו, אלא בבוקר: ״וַיְהִי בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה הוֹצִיא יְהוָה אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם עַל צִבְאֹתָם״. כך חושב רבי יהושע בן לוי, לדידו עד שלא יצאנו בפועל, לא הייתה גאולה כלל.

אולם אחרי חורבן הבית, אחרי אובדן העצמאות המדינית, האם יש טעם להמשיך לדבר על יציאת מצרים כציר המרכזי של אמונתנו? זאת השאלה שנשאלת כאן. הסנהדרין פסקה כי למרות הכול, אנחנו ממשיכים להזכיר את יציאת מצרים בלילות (בגלות), וזאת לא כי יש פסוק שממנו אפשר לקבוע הלכה זו, כי אין. האתגר היה, בזמן הגלות, ליצור רציפות עם הזהות העברית שהתחילה להתגלות ברמת הכלל בזמן היציאה ממצרים. חז״ל החליטו, למרות כל מה שקרה, להמשיך להיות נאמנים למסורת הנבואית העברית. זה מה שמאפיין את היהדות הפירושית: הנאמנות למסורת שהועברה מדור לדור בעל פה. לכן אין כאן עניין של חיפוש אחרי מקור בפסוק זה או אחר. יש כאן עניין עקרוני, זהותי, מהותי. כל עוד איננו מבינים שיש גלות ומה זה גלות ויש גאולה ומה זה גאולה, אנחנו גם לא מבינים את תכלית ברית התורה. (מניטו, שיעור בשם ״הכרחיות הרע בעולם הזה״, מכון מניטו.)

מִתְּחִלָּה עוֹבְדֵי עֲבוֹדָה זָרָה הָיוּ אֲבוֹתֵינוּ, וְעַכְשָׁיו קֵרְבָנוּ הַמָּקוֹם לַעֲבֹדָתוֹ, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיֹאמֶר יְהוֹשֻעַ אֶל כָּל הָעָם, כֹּה אָמַר יְיָ אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל: בְּעֵבֶר הַנָּהָר יָשְׁבוּ אֲבוֹתֵיכֶם מֵעוֹלָם, תֶּרַח אֲבִי אַבְרָהָם וַאֲבִי נָחוֹר, וַיַּעַבְדוּ אֱלֹהִים אֲחֵרִים.

וָאֶקַּח אֶת אֲבִיכֶם אֶת אַבְרָהָם מֵעֵבֶר הַנָּהָר וָאוֹלֵךְ אוֹתוֹ בְּכָל אֶרֶץ כְּנָעַן, וָאַרְבֶּה אֶת זַרְעוֹ וָאֶתֵּן לוֹ אֶת יִצְחָק, וָאֶתֵּן לְיִצְחָק אֶת יַעֲקֹב וְאֶת עֵשָׂו. וָאֶתֵּן לְעֵשָׂו אֶת הַר שֵּׂעִיר לָרֶשֶׁת אֹתוֹ, וְיַעֲקֹב וּבָנָיו יָרְדוּ מִצְרָיִם.

בעל ההגדה מצטט בקטע הזה מספר פסוקים מספר יהושע (פרק כד) בזמן שיהושע כרת ברית עם העם בשכם. במעמד זה הזכיר יהושע לעם ישראל שעשו, אחיו של יעקב, כבר קיבל את ירושתו והיא ״הר שעיר״. מדוע? — המהר״ל מסביר שרק מי שהיה מוכן לרדת למצרים היה כלול בהבטחה שניתנה בברית בין הבתרים.

בקבורה של יעקב במערת המכפלה, עשו מבקש לראות את שטר הבעלות של בני ישראל על מערת המכפלה. הסיבה לכך היא שנאמר לאברהם שרק ״דוֹר רְבִיעִי יָשׁוּבוּ הֵנָּה כִּי לֹא שָׁלֵם עֲו‍ֹן הָאֱמֹרִי עַד הֵנָּה״. לטענת עשו טרם עברו מאז ארבעה דורות. עלינו להבין שטענה זו מלווה אותנו במהלך חזרתנו מהגלות: מדוע אנחנו חוזרים והמשיח טרם נראה? כביכול בני ישראל ״אמיתיים״ אינם חוזרים לפני שהמשיח מתגלה לעיני כול!

אולם טעות הייתה אז בידו של עשו משום שיוסף ואחיו הם אכן הדור הרביעי. לא יעקב חזר אלא בניו. האומנם?

זו השאלה המהותית משום שאנחנו יודעים מהמשך הסיפור שבניו של יעקב חזרו למצרים מייד אחרי הקבורה של יעקב ולא נשארו בישראל אחרי הלוויה. אם כן, האם הם באמת שייכים להבטחה שניתנה לאברהם? מי הם באמת בני יעקב? האם הם אכן בני ישראל? אם לא, אולי יש לעשו זכות על הארץ?

נוכל להוסיף לטענה זו את הטענה של בני ישמעאל, בעלי בריתו של עשו, השואלים אף הם בדרכם שלהם את אותה השאלה: מי הם הציונים הטוענים שהארץ הזאת היא שלהם? האם הם באמת ישראל? זה לא ברור. זה לא ברור בגלל התנהגותם. זה לא ברור כי בני ישראל אינם אומרים דברים ברורים.

עשו מתנגד כי חזרת בני יעקב, בני ישראל לארץ, מעוררת בו שאלה מהותית, קשה ביותר. עשו הציג את עצמו במהלך ההיסטוריה כ״ישראל האמיתי״. זו גם טענתה של הנצרות. אם עכשיו מתברר לעולם כולו — והעולם מיוצג בסיפור זה על ידי מצרים דווקא, אם בני יעקב הם אכן ישראל, אז מי הוא באמת עשו? לכן הוא מתנגד. הוא לא רק מתנגד, הוא מחפש בעל ברית שיכול לתמוך בו והוא מוצא אותו אצל בני ישמעאל. (סוד מדרש התולדות, חלק ז.)

בָּרוּךְ שׁוֹמֵר הַבְטָחָתוֹ לְיִשְׂרָאֵל, בָּרוּךְ הוּא. שֶׁהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא חִשַּׁב אֶת הַקֵּץ, לַעֲשׂוֹת כְּמַה שֶּׁאָמַר לְאַבְרָהָם אָבִינוּ בִּבְרִית בֵּין הַבְּתָרִים, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיֹּאמֶר לְאַבְרָם, יָדֹע תֵּדַע כִּי גֵר יִהְיֶה זַרְעֲךָ בְּאֶרֶץ לֹא לָהֶם, וַעֲבָדוּם וְעִנּוּ אֹתָם אַרְבַּע מֵאוֹת שָׁנָה. וְגַם אֶת הַגּוֹי אֲשֶׁר יַעֲבֹדוּ דָּן אָנֹכִי וְאַחֲרֵי כֵן יֵצְאוּ בִּרְכֻשׁ גָּדוֹל.

וכי במצרים נשארנו ארבע מאות שנה? הרי נשארנו מאתיים ועשר שנים, אז מה קרה עם מאה ותשעים השנים הנותרות? יש המסבירים שהקב״ה ניכה ק״ץ שנים מהחשבון (בגימטרייה 190) ולכן מסבירים שהוא חישב את הקץ מלידתו של יצחק אבינו ולא מהגעתו של יעקב למצרים. לפי הסבר זה, האבות קיבלו על עצמם להיות גרים כדי לחסוך את הגלות מצאצאיהם ובפועל הם חסכו מאה ותשעים שנה מחשבון הארבע מאות שנה שנאמר לאברהם אבינו.

איך אפשר להיות גר בארץ־ישראל? — זה קרה גם בימי בית שני תחת שלטון היוונים, שעבוד בלא הגליה. (סוד מדרש התולדות, חלק ח.)

[מכסים את המצות, ממלאים את הכוס השנייה ומגביהים אותה.]

וְהִיא שֶׁעָמְדָה לַאֲבוֹתֵינוּ וְלָנוּ שֶׁלֹּא אֶחָד בִּלְבָד עָמַד עָלֵינוּ לְכַלּוֹתֵנוּ, אֶלָּא שֶׁבְּכָל דּוֹר וָדוֹר עוֹמְדִים עָלֵינוּ לְכַלּוֹתֵנוּ, וְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַצִּילֵנוּ מִיָּדָם.

[מניחים את הכוס ומגלים שוב את המצות.]

צֵא וּלְמַד מַה בִּקֵּש לָבָן הָאֲרַמִי לַעֲשׂוֹת לְיַעֲקֹב אָבִינוּ. שֶׁפַּרְעֹה לֹא גָזַר אֶלָּא עַל הַזְּכָרִים וְלָבָן בִּקֵּשׁ לַעֲקוֹר אֶת הַכֹּל, שֶׁנֶּאֱמַר: אֲרַמִּי אֹבֵד אָבִי,

״ולבן ביקש לעקור את הכל״ — במה מדובר?

אצל לבן הארמי, יעקב מתעכב מלחזור לארץ בזמן — עִם לָבָן גַּרְתִּי וָאֵחַר עַד עָתָּה. איחור זה מתקיים כאב טיפוס בהיסטוריה היהודית, ביציאה מאוחרת מהגלות, שלא בשעתה. כשיעקב גולה, גולים עימו גם הקדוש־ברוך־הוא וגם השכינה. ולפי הזוהר על ספר ויקרא, יש צורך בהעלאת הזהות ובכך הזכויות של פעולה למטה (״דלתתא״), על מנת שהקדוש־ברוך־הוא יפעל מלמעלה. כמעשה נחשון בן עמינדב. כך יש לצאת בזמן מהגלות, על מנת להתיר את השכינה מבית האסורים (״אוי להם לבני אדם שהקדוש־ברוך־הוא אסיר עמהם בגלות והשכינה אסירה עמהם, ועליה נאמר: אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורין״). שאם לא כן, האיחור ביציאה מהגלות גורם לצער גלות השכינה, להסתרה בתוך הסתרה ולכעס בעולם. העולם כביכול הופך להפקר — השהיה של ברית ההשגחה. מכאן, שאם זכותו של עם ישראל מספקת מבחינת הזהות והמעשים שלו, אזי מובטח שהגלות תסתיים בכי טוב, ואם אין זכותו מספקת, תסתיים הגלות מאליה, דרך מנגנוני תפקוד העולם הטבעי. לא בכוח, לא דרך גזרות קשות כפרעה. הכול נעשה תחילה בנעימות, בשפה רכה — כדאי להישאר אצלי, יש לך משימה חשובה, אתה תהיה שר וחשוב.

ההתבוללות היא הנשק של לבן, ונשק זה הוא נשק זהותי הנועד לתפוס את ישראל בצורה ערמומית ביותר. מלכודת דבש ממש. אברהם בחר להיות עברי, לחזור לעבריות שלו. הוא יכול היה לבחור להיות כשדי וללכת לאיבוד. הוא גם יכול היה לבחור להיות ארמי כמו נָחוֹר ולאבד את הזהות הלאומית שלו, אבל הוא בחר להיות עברי. אם יוסף היה מחליט, עוד כשהיה על כס פרעה, לפעול בהתאם למה שאמר בסוף חייו: וֵאלֹהִים פָּקֹד יִפְקֹד אֶתְכֶם וחוזר לארץ הקודש, אולי היה מביא לסיום ההיסטוריה. מכיוון שעם ישראל נשאר בארץ מצרים — הגיע הכישלון, כפי שנאמר בהגדה של פסח ״מלמד שהיו מצוינים שם״. בהומור של הגמרא, ניתן להבין זאת כרמז לתקופתנו: מלמד שהיו צִיוֹנִים, אבל — שם.

עם ישראל אינו שב לארץ־ישראל בזמן, משום שקשה לזהות מהו הזמן שבו צריך להתחיל לעבור לממד השני, לממד הגאולה, ולחזור לארץ־ישראל. כך מסביר רבי יהודה הלוי ב״ספר הכוזרי״: ישראל הוא לב העולם ופעימות הלב הן שני המשיחים. משיח בן יוסף הוא הדם שזורם אל אומות העולם ומשיח בן דוד הוא החזרה ללב. כששוכחים שיש שני שלבים: גלות וגאולה, ומחמיצים את הזמן של הקץ, מתחיל הממד השלילי של הגלות ההופכת לשעבוד. זו בחינת יעקב השוכח, כביכול, לשוב מהגלות. (סוד מדרש התולדות, חלקים א, ז.)

ניתן אף לומר שהאנטישמיות מתחילה עם הופעתו של אברהם אבינו —

בכל דור ודור, של בירור הזהות מאברהם עד יעקב — שסוף סוף קיבל את השם ״ישראל״, יש כמה מתחרים לדמות המרכזית: בדור של אברהם יש מתחרה אחד שרוצה להשמיד וזה נמרוד. ומתחרה אחר, שהוא לוט, שרוצה להתחרות, לא להשמיד את עם ישראל.

בדורו של יצחק אנחנו רואים את מלך הפלשתים, אבימלך, שרוצה לנתק את יצחק מארץ־ישראל. הוא אומר ליצחק — ״הִנֵּה אַרְצִי לְפָנֶיךָ״. כך אומר אבימלך לאבות, והמתחרה הוא ישמעאל. אי אפשר שלא לראות כי התחרות בין ישמעאל ליצחק — בבחינת ״ישראל״ — זו הירושה של אברהם, דהיינו הארץ.

אחר כך מיצחק יצאו עשו ויעקב: יעקב קיבל את השם ״ישראל״, ועשו מתחרה עם יעקב על השם ״ישראל״ — מי זוכה בתואר ״ישראל האמיתי״ ולמי יש זכות בבכורה ובברכה?

בהיסטוריה ברור שזו הנצרות שהתיימרה להיקרא ״ישראל״ ולהיות ״ישראל האמיתי״. ולכן אנחנו רואים שמצד אחד יש שורה של מתנגדים שרוצים להשמיד את ישראל: נמרוד, אבימלך, לבן, ומצד שני ישנם מתחרים שרוצים להחליף את ייעודו של ישראל והם: לוט, ישמעאל ועשו. (מניטו, שיחות על פרשת השבוע — ״בשלח״ שנת 1987.)

יש תקופות מיוחדות שאויב שביעי מופיע, הכולל גם את הטענה של המשמידים וגם את הטענה של אלו שמתחרים ורוצים להחליף את ישראל: עמלק. באילו תקופות הוא מופיע? בתקופות של סוף הגלויות ובתקופות שעולה ספק של זהות ואמונה בקרב עם ישראל.

ישנה התאמה מאלפת עם התאריכים של ההיסטוריה העכשווית. תחילה יש את ״הכרזת כורש״ מלך פרס, שהוא הספר האחרון שנכנס לתנ״ך, שמאפשר ליהודים לחזור לארץ יהודה ולבנות את בית המקדש. ניתן לכנותה ״הצהרת כורש״, בדומה ל״הצהרת בלפור״. יהודי פרס לא עולים, והמן עולה לשלטון שנים אחדות לאחר מכן. בזכות אסתר המלכה, ניצלים מן האסון. בימינו קרה אותו דבר: ניתנה הצהרת בלפור, וכמה שנים לאחר מכן היטלר עולה לשלטון. זה מאוד מקביל. עם ישראל מתאהב בגלות, מתעכב ביציאה כמו שאמר יעקב לעשו: ״ואחר עד עתה״.

אבל מבלי להיכנס לפרטים אלו, אנחנו נמצאים בתקופה של סוף הגלות האסכטולוגית, שכוללת בתוכה את כל המגמות — נמרוד, לוט, אבימלך, ישמעאל, לבן ועשיו — ומטרתם כפולה: להשמיד את עם ישראל ולהחליפו. אני לא צריך לתת לכם זיהויים נוספים, זה ברור למדי... (מניטו, שיעור ״להתחיל מבראשית״, מס׳ 2, מכון מניטו.)

וַיֵּרֶד מִצְרַיְמָה וַיָּגָר שָׁם בִּמְתֵי מְעָט, וַיְהִי שָׁם לְגוֹי גָּדוֹל, עָצוּם וָרָב.

וַיֵרֶד מִצְרַיְמָה — אָנוּס עַל פִּי הַדִּבּוּר.

וַיָּגָר שָׁם — מְלַמֵּד שֶׁלֹא יָרַד יַעֲקֹב אָבִינוּ לְהִשְׁתַּקֵּעַ בְּמִצְרַיִם אֶלָּא לָגוּר שָׁם, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיֹּאמְרוּ אֶל פַּרְעֹה, לָגוּר בָּאָרֶץ בָּאנוּ, כִּי אֵין מִרְעֶה לַצֹּאן אֲשֶׁר לַעֲבָדֶיךָ, כִּי כָבֵד הָרָעָב בְּאֶרֶץ כְּנָעַן. וְעַתָּה יֵשְׁבוּ נָא עֲבָדֶיךָ בְּאֶרֶץ גֹּשֶן.

מי היה אנוס על פי הדיבור? — יעקב, כשירד למצרים היה אנוס על פי הדיבור שנאמר לאברהם: ״ידע תדע כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם״ ויש לקיים את זה ואין זה קל.

הייתה אפשרות שלא יהיה צורך לרדת למצרים. אך מתי אלוהים מגלה את הבשורה הרעה לאברהם ״ידע תדע כי גר יהיה זרעך בארץ לא להם״? — כשאברהם אבינו אמר בנוגע לארץ־ישראל — ״במה אדע כי אירשנה?״.

אצל אברהם אבינו לא היה ספק על ההבטחה של האל, אלא התלבטות אם תהיה בעם ישראל מספיק זכות כדי לזכות בארץ־ישראל. אין כאן ספק בָאמונה, אלא דווקא ענווה יתרה, התלבטות. אצל אברהם זו מידה טובה, של ענווה.

אבל אנחנו לא בני אברהם, אלא בני אברהם, יצחק ויעקב, בני־ישראל. לכן אצל צאצאי אברהם טענה כזו היא כבר ספק. איזה ספק? — האם אכן הם שייכים לאותה ארץ?

לכן אצל צאצאי אברהם מדובר בחטא, והם יוצאים אל הגלות כדי לברר זאת. מי חוזר מהגלות? רק מי שמשוכנע שהוא שייך לארץ. היה צורך באלפיים שנה כדי להיות משוכנעים שאי אפשר לחיות בחוץ לארץ. ועניין זה ממשיך, כי חלק ניכר מהעם ממשיך באותו ספק. (מניטו, שיעור בנושא ״נתיב תורה״ למהר״ל, מס׳ 17, מכון מניטו.)

בִּמְתֵי מְעָט — כְּמַה שֶּׁנֶּאֱמַר: בְּשִׁבְעִים נֶפֶשׁ יָרְדוּ אֲבוֹתֶיךָ מִצְרָיְמָה, וְעַתָּה שָׂמְךָ יְיָ אֱלֹהֶיךָ כְּכוֹכְבֵי הַשָּׁמַיִם לָרֹב.

וַיְהִי שָׁם לְגוֹי — מְלַמֵּד שֶׁהָיוּ יִשְׂרָאֵל מְצֻיָּנִים שָׁם.

גָּדוֹל, עָצוּם — כְּמה שֶּׁנֶּאֱמַר: וּבְנֵי יִשְׂרָאֵל פָּרוּ וַיִּשְׁרְצוּ וַיִּרְבּוּ וַיַּעַצְמוּ בִּמְאֹד מְאֹד, וַתִּמָּלֵא הָאָרֶץ אֹתָם.

וָרָב — כְּמַה שֶּׁנֶּאֱמַר: רְבָבָה כְּצֶמַח הַשָּׂדֶה נְתַתִּיךְ, וַתִּרְבִּי וַתִּגְדְּלִי וַתָּבֹאִי בַּעֲדִי עֲדָיִים, שָׁדַיִם נָכֹנוּ וּשְׂעָרֵךְ צִמֵּחַ, וְאַתְּ עֵרֹם וְעֶרְיָה. וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ וָאֶרְאֵךְ מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ, וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי, וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי.

״וָאֶרְאֵךְ מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ״ — זה דם הפסח, ״ואמר לך בדמיך חיי״ — זה דם המילה.

מכילתא דרבי ישמעאל בא — מסכתא דפסחא פרשה ה׳: ״והיה לכם למשמרת״ וגו׳ מפני מה הקדים הכתוב לקיחתו של פסח לשחיטתו ארבעה ימים היה, רבי מתיא בן חרש אומר הרי הוא אומר ואעבור עליך ואראך והנה עתך עת דודים (יחזקאל טז, ח). כלומר הגיע זמן ששבועתו של הקדוש־ברוך־הוא שנשבע לאברהם שיגאל את בניו, ולא היה בידם מצוות שיתעסקו בהם כדי שיגאלו, שנאמר: ״שדים נכונו ושערך צמח ואת ערום ועריה וגו׳״. ערומים מכל מצוות. נתן להם הקדוש־ברוך־הוא שתי מצות דם פסח ודם מילה שיתעסקו בם כדי שייגאלו שנאמר ״ואעבור עליך ואראך מתבוססת בדמייך״. (מניטו, שיעור פסח מתוך עולת הראי״ה, מס׳ 1, מכון מניטו.)

בזמן יציאת מצרים, לפני קריעת ים סוף, שתי אומות נמצאות זו מול זו, האומה הישראלית והאומה המצרית. השר של מצרים מתלונן מול אלוהים על העדפת בני ישראל על העם המצרי, בטענה כביכול מוצדקת מוסרית: ״הללו עובדי עבודה זרה והללו עובדי עבודה זרה״, לאמור שבני ישראל אינם טובים יותר מן המצרים: ״מפני מה אתה מאבד אלו מפני אלו?״.

רק מי שמאמין באמת במונותאיזם מוחלט יכול להעלות טענה כזו של חז״ל: אל אחד ברא את מצרים ואת ישראל, ולכל אחד יש תפקיד מיוחד, ייחודי במחשבת הבריאה. ההחלטה לאבד אומה שלמה חייבת להתבסס על קריטריון מוסרי מוחלט, אונטולוגי, אולם במציאות אין הבדל הנראה לעין בין מצרים לישראל. הזכויות שוות, לא רק לדברי השר של מצרים אלא גם בשלב זה בְּעֵינֵי ה׳ עצמו.

במקום זה נאמר בתורה: וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל מֹשֶׁה מַה תִּצְעַק אֵלָי דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִסָּעוּ. ספר הזוהר אומר שמה שהכריע לטובת ישראל הוא זכותו של אברהם כאשר בניסיון העקדה התייצב מייד ואומר: הִנֵּנִי. כך גם נחשון בן עמינדב, הוסיף מעשה, חצה ראשון את ים סוף. (סוד מדרש התולדות, חלק ה.)

מנשה קדישמן, ״עמק העצבות״

וַיָּרֵעוּ אֹתָנוּ הַמִּצְרִים וַיְעַנּוּנוּ, וַיִתְּנוּ עָלֵינוּ עֲבֹדָה קָשָׁה.

וַיָּרֵעוּ אֹתָנוּ הַמִּצְרִים — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: הָבָה נִתְחַכְמָה לוֹ פֶּן יִרְבֶּה, וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַם הוּא עַל שׂנְאֵינוּ וְנִלְחַם בָּנוּ, וְעָלָה מִן הָאָרֶץ.

וַיְעַנּוּנוּ — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם. וַיִּבֶן עָרֵי מִסְכְּנוֹת לְפַרְעֹה. אֶת פִּתֹם וְאֶת רַעַמְסֵס.

וַיִתְּנוּ עָלֵינוּ עֲבֹדָה קָשָׁה — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וַיַעֲבִדוּ מִצְרַיִם אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּפָרֶךְ.

וַנִּצְעַק אֶל יְיָ אֱלֹהֵי אֲבֹתֵינוּ, וַיִּשְׁמַע יְיָ אֶת קֹלֵנוּ, וַיַּרְא אֶת עָנְיֵנוּ וְאֶת עֲמָלֵנוּ וְאֶת לַחֲצֵנוּ.

וַנִּצְעַק אֶל יְיָ אֱלֹהֵי אֲבֹתֵינוּ — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וַיְהִי בַיָּמִים הָרַבִּים הָהֵם וַיָּמָת מֶלֶךְ מִצְרַיִם, וַיֵּאָנְחוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מִן הָעֲבוֹדָה וַיִּזְעָקוּ, וַתַּעַל שַׁוְעָתָם אֶל הָאֱלֹהִים מִן הָעֲבֹדָה.

וַיִּשְׁמַע יְיָ אֶת קֹלֵנוּ — כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וַיִּשְׁמַע אֱלֹהִים אֶת נַאֲקָתָם, וַיִּזְכּוֹר אֱלֹהִים אֶת בְּרִיתוֹ אֶת אַבְרָהָם, אֶת יִצְחָק וְאֶת יַעֲקֹב.

וַיַּרְא אֶת עָנְיֵנוּ — זוֹ פְּרִישׁוּת דֶּרֶךְ אֶרֶץ, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת בְּני יִשְׂרָאֵל וַיֵּדַע אֱלֹהִים.

וְאֶת עֲמָלֵנוּ — אֵלּוּ הַבָּנִים. כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: כָּל הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ וְכָל הַבַּת תְּחַיּוּן.

וְאֶת לַחֲצֵנוּ — זֶה הַדְּחַק, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וְגַם רָאִיתִי אֶת הַלַּחַץ אֲשֶׁר מִצְרַיִם לֹחֲצִים אֹתָם.

וַיּוֹצִאֵנוּ יְיָ מִמִצְרַיִם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה, וּבְמֹרָא גָּדֹל, וּבְאֹתוֹת וּבְמֹפְתִים.

וַיּוֹצִאֵנוּ יְיָ מִמִצְרַיִם — לֹא עַל יְדֵי מַלְאָךְ, וְלֹא עַל יְדֵי שָׂרָף, וְלֹא עַל יְדֵי שָׁלִיחַ, אֶלָּא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא בִּכְבוֹדוֹ וּבְעַצְמוֹ, שֶׁנֶּאֱמַר: וְעָבַרְתִּי בְאֶרֶץ מִצְרַיִם בַּלַּיְלָה הַזֶּה, וְהִכֵּיתִי כָּל בְּכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם מֵאָדָם וְעַד בְּהֵמָה, וּבְכָל אֱלֹהֵי מִצְרַיִם אֶעֱשֶׂה שְׁפָטִים. אֲנִי יְיָ.

וְעָבַרְתִּי בְאֶרֶץ מִצְרַיִם בַּלַּיְלָה הַזֶּה — אֲנִי וְלֹא מַלְאָךְ

וְהִכֵּיתִי כָּל בְכוֹר בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם — אֲנִי וְלֹא שָׂרָף

וּבְכָל אֱלֹהֵי מִצְרַיִם אֶעֱשֶׂה שְׁפָטִים — אֲנִי ולֹא הַשָּׁלִיחַ.

אֲנִי יְיָ — אֲנִי הוּא ולֹא אַחֵר.

בדומה למה שקורה היום. היום יש הרבה יהודים שיודעים שקורה משהו, כמו ביציאת מצרים, אבל לא מאמינים שהקדוש־ברוך־הוא עשה את זה. במגזר החרדי — מאמינים שזו הציונות. במגזר החילוני — מאמינים שזו הציונות.

זהו אותו המצב שהיה ביציאת מצרים — היו מאמינים שמשה עשה את זה וזו הטעות שלהם. ואני מתפלא, כי כל הטקסט חוזר על אותו עניין: ״וידעתם כי אני״, ״אנוכי ה׳ אלוהיך אשר הוצאתיך״. ואני לא רוצה לומר שזו דוגמה מאפיינת כי עם ישראל הוא עם קשה עורף. יש כאן משהו חמור מזה. אלה דברים בלתי מובנים! קורים בהיסטוריה שלנו דברים נוראים, גדולים. והתגובה של היהודים היא מוזרה מאוד, היא בלתי מובנת. כי כל הגורל של כל העולם כולו תלוי בגאולת ישראל. והיהודים מתעקשים, כפי שהתנ״ך סיפר את כל העניין!

אם כך המסקנה הראשונה היא חיובית — אנחנו באמת אותו עם שהתנ״ך מספר את ההיסטוריה שלו. העם היהודי הוא באמת עם ישראל, עִם קשיות העורף שלו. וזו חצי נחמה. המסקנה השנייה היא שמחוץ לעם היהודי יש הרבה מאוד אנשים ונשים שיודעים שזה זמן הישועה, כפי שהתורה מספרת. הגויים מסביב לישראל ביציאת מצרים הם האמינו — הסיפור של יתרו — הם האמינו שאת זה עשה ה׳.

רק היהודים עצמם, יש להם ספק. וזו המסקנה השנייה. (מניטו, מתוך שיעור ״הימים הנוראים והמועדים״, מכון מניטו.)

בְּיָד חֲזָקָה — זוֹ הַדֶּבֶר, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: הִנֵּה יַד יְיָ הוֹיָה בְּמִקְנְךָ אֲשֶׁר בַּשָּׂדֶה, בַּסּוּסִים, בַּחֲמֹרִים, בַּגְּמַלִּים, בַּבָּקָר וּבַצֹּאן, דֶבֶר כָּבֵד מְאֹד.

וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה — זוֹ הַחֶרֶב, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וְחַרְבּוֹ שְׁלוּפָה בְּיָדוֹ, נְטוּיָה עַל יְרוּשָלַיִם.

וּבְמֹרָא גָּדֹל — זוֹ גִלּוּי שְׁכִינָה, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: אוֹ הֲנִסָּה אֱלֹהִים לָבֹא לָקַחַת לוֹ גוֹי מִקֶרֶב גּוֹי בְּמַסֹּת בְּאֹתֹת וּבְמוֹפְתִים, וּבְמִלְחָמָה וּבְיָד חֲזָקָה וּבִזְרוֹעַ נְטוּיָה, וּבְמוֹרָאִים גְּדֹלִים, כְּכֹל אֲשֶׁר עָשָׂה לָכֶם יְיָ אֱלֹהֵיכֶם בְּמִצְרַיִם לְעֵינֶיךָ.

וּבְאֹתוֹת — זֶה הַמַּטֶּה, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וְאֶת הַמַּטֶּה הַזֶּה תִּקַּח בְּיָדְךָ, אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה בּוֹ אֶת הָאֹתֹת.

וּבְמֹפְתִים — זֶה הַדָּם, כְּמָה שֶׁנֶּאֱמַר: וְנָתַתִּי מוֹפְתִים בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

[בעת אמירת ״דם ואש ותמרות עשן״, עשר המכות ודצ״ך עד״ש באח״כ, מנהג אשכנז להזות באצבע מכוס היין עם כל מילה ומילה ומנהג עדות ספרד והמזרח לשפוך ישירות מהכוס.]

דָּם וָאֵשׁ וְתִימְרוֹת עָשָׁן. דָבָר אַחֵר: בְּיָד חֲזָקָה — שְׁתַּיִם, וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה — שְׁתַּיִם, וּבְמֹרָא גָּדֹל — שְׁתַּיִם, וּבְאֹתוֹת — שְׁתַּיִם, וּבְמֹפְתִים — שְׁתַּיִם.

אֵלּוּ עֶשֶׂר מַכּוֹת שֶׁהֵבִיא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא עַל הַמִּצְרִים בְּמִצְרַיִם, וְאֵלּוּ הֵן:

דָּם, צְפַרְדֵּעַ, כִּנִּים, עָרוֹב, דֶּבֶר, שְׁחִין, בָּרָד, אַרְבֶּה, חֹשֶׁךְ, מַכַּת בְּכוֹרוֹת.

רַבִּי יְהוּדָה הָיָה נוֹתֵן בָּהֶם סִמָּנִים:

דְּצַ"ךְ עֲדַ"שׁ בְּאַחַ"ב

באחד השיעורים על המדרש, שאלנו מדוע חכמי מצרים, שהתורה מכנה ״חרטומי מצרים״, התקשו כל כך לפתור את חלומותיו של פרעה? הרי בסופו של דבר מדובר היה בחלומות די קלים לפתרון — פרעה מוטרד באופן אובססיבי בחשש של שיבוש סדרי הכלכלה של ממלכתו, ולכן הוא חולם תחילה על שנות שובע, ולאחר מכן על שנות בצורת. ובעצם לא בצורת — זה היה גרוע יותר — של רעב. הוא חולם על זה ביחס לחקלאות — השיבולים, וביחס לצאן והבקר — הפרות הבריאות בשר והדקות בשר.

אנחנו כה מורגלים לפתרונו הפשוט של יוסף, שאנו רשאים לשאול את עצמנו — מדוע חרטומי מצרים לא הצליחו להבין את מה שהטריד את פרעה בחלומותיו? ההסבר הוא, שבתפיסה מחשבתית שהורגלה לסדירות מוחלטת של מחזורי כוחות הטבע, להעלות על הדעת אפשרות של שיבוש סדרי הכלכלה — כלכלה שתלויה במחזור החקלאי — היה נחשב לכפירה. הייתה להם תפיסה מחשבתית אורתודוקסית — לפי המובן האטימולוגי התואם כאן, וללא שום קונוטציה שלילית, שאנו מוצאים לפעמים גם אצל הוגי דעות מרקסיסטים, ״המרקסיסטים האורתודוקסים״. דהיינו חוסר המסוגלות להעלות על הדעת השערה או היתכנות של מאורע החורג מן המערכת האידאולוגית המקובלת. כלומר עניין התפיסה המחשבתית האורתודוקסית הוא להנגיד את האידאולוגיה עם העובדות, עם המציאות של העולם החיצוני, הריאלי; וכאשר העולם הריאלי סותר את התאוריה, התאוריה היא הצודקת; וזה מביא לידי אסונות, טבח, וכדומה, אתם יכולים לשער במה מדובר... (מניטו, שיחות על פרשת השבוע ״בשלח״, שנת 1987.)

עם עשר המכות, מורגשת התפתחות בתהליך ההתגלות של הרצון של מישהו. כאשר קוראים את הסיפור של עשר המכות, רואים שבהתחלה התופעה הינה אימפרסונאלית, אובייקטיבית. כל תושבי הארץ אמורים ללקות. והנה, דבר זה משתנה בהדרגה: המצרים בלבד לוקים, ואילו העברים מוגנים. החל מרגע זה, חכמי מצרים, וגם פרעה עצמו, מתחילים לדאוג; המכה נהיית חכמה. האם קיים רצון מאחורי המכה, המאורע, האסון? על כך אומרים חכמי מצרים ״אֶצְבַּע אֱ־לֹהִים הִוא״. פסוק זה חשוב. כאן מתרחש מהפך ומגלים שהאמונות הרגילות של התודעה הדתית הפגאנית של מצרים מתהפכות. תופעה חסרת תקדים מופיעה: אין זה כוח אימפרסונאלי שמנהל את העולם, אלא הרצון של מישהו. אי אפשר שלא לגלות זאת, מפני שכאשר מתרחשת המכה, המצרים בלבד לוקים, ולא העברים.

הנה, באמצע תהליך המכות, מופיע מאפיין נוסף: כאשר משה מנחית את המכה, המצרים קוראים לחרטומיהם, שמחוללים מכה זהה. אולם משה מסוגל להפסיק את המכה על ידי תפילתו, ואילו החרטומים לא מסוגלים להפסיקה על ידי תפילותיהם. דבר זה גם מדאיג את פרעה. משום שהמשמעות היא שהעולם מנוהל באופן שונה מאוד ממה שהאמינו באמונה פגאנית זו. אין זה תפקוד אימפרסונאלי של חוקים קוסמיים, אלא מדובר במשהו גבוה יותר, עמוק יותר, מעבר ל־, מדובר ברצון של מישהו שמשתמש בכוחות הקוסמיים כאמצעי התערבות. זהו בעצם העימות שבין התפיסה המחשבתית העברית ובין התפיסה המחשבתית הפגאנית, כבר בימים ההם.

והנה, בסופו של דבר מגיעים למכה העשירית. הגילוי שיש מישהו שפועל, נעשה יותר ממסנוור: לא רק שהמכה מבחינה בין המצרים לעברים, אלא שאף בין המצרים עצמם, היא מבחינה בין הבכורות לאחרים. גילוי דבר זה מעורר בהם פאניקה מוחלטת. פרעה מזועזע כל כך, שהוא אומר לעברים: ״לכו — הבנתי״. שלושה ימים לאחר מכן, הוא חוזר בו. המשמעות היא שייתכן שגם לאחר התרחשותם של מאורעות קולוסליים, מהר מאוד חוזרים להרגלי החשיבה הקודמים. לכן אין להיות מופתע מכך שפרעה חזר בו. ואנחנו מגיעים למאורע שאני רוצה שנלמד ביחד — האנלוגיה שמייד עולה לי לראש היא שבשנת 1947, אומות העולם, שעוד היו מזועזעות מכל מה שקרה בתקופת הנאציזם, אישרו בסופו של דבר הקמת מדינת ישראל קטנטנה. והנה, כמה שנים לאחר מכן — לא לפני זמן רב — כלל האומות שהתאספו באו״ם חוזרות בהן ומכריזות שהמדינה היא מדינה גזענית. זה מאוד דומה לזה. אומות העולם אומרות: ״תחזרו לביתכם״. ומעט זמן לאחר מכן חוזרות באמירתן.

והנה פרעה בראש צבאו מתחיל מרדף אחר העברים, שברחו ממצרים ומנסים לפלס להם דרך במדבר, כדי לחזור לארץ כנען — כפי שהייתה מכונה בתקופה ההיא — ארץ־ישראל. העברים נקלעו לבעיה שאנסה לתאר: לפניהם הים — מחסום פיזי בפני אפשרות של הצלה, ישועה. כאן, אלה חוקי הטבע שמונעים זאת, אי אפשר לעבור את הים מבלי סכנת טביעה. מאחוריהם, צבא המצרים.

אני רגיל לומר, שבסופו של דבר, לאבותינו העברים היה הרבה מזל, משום שמאחוריהם עמד צבא מצרים בלבד... (מניטו, שם, שם.)

התכלית העיקרית של כל פעולות ה׳ במצרים, שנועדו אומנם להושיע את ישראל, הייתה להביא גם את פרעה ואת עבדיו להכרה שקיים מאחוריהן רצון חופשי וריבוני.

שלושה יועצים היו לפרעה: בלעם, איוב ויתרו. פרעה התייעץ עמם לגבי עם ישראל ועתידו במצרים ורצה להופכם לעבדים (״הבה נתחכמה בו״). בלעם הסכים עם פרעה, איוב שתק ויתרו — ברח למדיין כי לא רצה להיות שותף לפרעה בחיסול עם ישראל. לפי הגמרא יתרו מתגייר והופך גם לחותן של משה. הגמרא שואלת (בבלי, זבחים קטז א): מה שמועה שמע ובא יתרו להתגייר? — מתן תורה שמע, קריעת ים סוף שמע ומלחמת עמלק שמע. הוא ראה ושמע שישנה השגחה, כלומר הרצון של הבורא שהוא למעלה מתפקודו של הטבע. (מניטו, עלון כי מציון — פרשת ״יתרו״ ושיעור על ״גבורות ה׳״ למהר״ל, פרק לא, מכון מניטו.)

רַבִּי יוֹסֵי הַגְּלִילִי אוֹמֵר:

מִנַּיִן אַתָּה אוֹמֵר שֶׁלָּקוּ הַמִּצְרִים בְּמִצְרַיִם עֶשֶׂר מַכּוֹת וְעַל הַיָּם לָקוּ חֲמִשִּׁים מַכּוֹת? בְּמִצְרַיִם מָה הוּא אוֹמֵר? וַיֹּאמְרוּ הַחַרְטֻמִּים אֶל פַּרְעֹה: אֶצְבַּע אֱלֹהִים הִוא, וְעַל הַיָּם מָה הוּא אוֹמֵר? וַיַּרְא יִשְׂרָאֵל אֶת הַיָד הַגְּדֹלָה אֲשֶׁר עָשָׂה יְיָ בְּמִצְרַיִם, וַיִּירְאוּ הָעָם אֶת יְיָ, וַיַּאֲמִינוּ בַּיְיָ וּבְמשֶׁה עַבְדוֹ. כַּמָּה לָקוּ בְאֶצְבַּע? עֶשֶׂר מַכּוֹת. אֱמוֹר מֵעַתָּה: בְּמִצְרַיִם לָקוּ עֶשֶׂר מַכּוֹת וְעַל הַיָּם לָקוּ חֲמִשִּׁים מַכּוֹת.

רַבִּי אֱלִיעֶזֶר אוֹמֵר:

מִנַּיִן שֶׁכָּל מַכָּה וּמַכָּה שֶׁהֵבִיא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא עַל הַמִּצְרִים בְּמִצְרַיִם הָיְתָה שֶׁל אַרְבַּע מַכּוֹת? שֶׁנֶּאֱמַר: יְשַׁלַּח בָּם חֲרוֹן אַפּוֹ, עֶבְרָה וָזַעַם וְצָרָה, מִשְׁלַחַת מַלְאֲכֵי רָעִים. עֶבְרָה — אַחַת, וָזַעַם — שְׁתַּיִם, וְצָרָה — שָׁלשׁ, מִשְׁלַחַת מַלְאֲכֵי רָעִים — אַרְבַּע. אֱמוֹר מֵעַתָּה: בְּמִצְרַיִם לָקוּ אַרְבָּעִים מַכּוֹת וְעַל הַיָּם לָקוּ מָאתַיִם מַכּוֹת.

רַבִּי עֲקִיבֶא אוֹמֵר:

מִנַּיִן שֶׁכָּל מַכָּה וּמַכָּה שֶׁהֵבִיא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא עַל הַמִּצְרִים בְּמִצְרַיִם הָיְתָה שֶׁל חָמֵשׁ מַכּוֹת? שֶׁנֶּאֱמַר: יְשַׁלַּח בָּם חֲרוֹן אַפּוֹ, עֶבְרָה וָזַעַם וְצָרָה, מִשְׁלַחַת מַלְאֲכֵי רָעִים. חֲרוֹן אַפּוֹ — אַחַת, עֶבְרָה — שְׁתַּיִם, וָזַעַם — שָׁלֹשׁ, וְצָרָה — אַרְבַּע, מִשְׁלַחַת מַלְאֲכֵי רָעִים — חָמֵשׁ. אֱמוֹר מֵעַתָּה: בְּמִצְרַיִם לָקוּ חֲמִשִּׁים מַכּוֹת וְעַל הַיָּם לָקוּ חֲמִשִּׁים וּמָאתַיִם מַכּוֹת.

כַּמָּה מַעֲלוֹת טוֹבוֹת לַמָּקוֹם עָלֵינוּ

אִלּוּ הוֹצִיאָנוּ מִמִּצְרַיִם וְלֹא עָשָׂה בָהֶם שְׁפָטִים, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ עָשָׂה בָהֶם שְׁפָטִים, וְלֹא עָשָׂה בֵאלֹהֵיהֶם, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ עָשָׂה בֵאלֹהֵיהֶם, וְלֹא הָרַג אֶת בְּכוֹרֵיהֶם, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ הָרַג אֶת בְּכוֹרֵיהֶם וְלֹא נָתַן לָנוּ אֶת מָמוֹנָם, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ נָתַן לָנוּ אֶת מָמוֹנָם וְלֹא קָרַע לָנוּ אֶת הַיָּם, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ קָרַע לָנוּ אֶת הַיָּם וְלֹא הֶעֱבִירָנוּ בְתוֹכוֹ בֶּחָרָבָה, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ הֶעֱבִירָנוּ בְתוֹכוֹ בֶּחָרָבָה וְלֹא שִׁקַּע צָרֵנוּ בְּתוֹכוֹ, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ שִׁקַּע צָרֵנוּ בְּתוֹכוֹ וְלֹא סִפֵּק צָרְכֵּנוּ בַּמִּדְבָּר אַרְבָּעִים שָׁנָה, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ סִפֵּק צָרְכֵּנוּ בַּמִּדְבָּר אַרְבָּעִים שָׁנָה ולֹא הֶאֱכִילָנוּ אֶת הַמָּן, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ הֶאֱכִילָנוּ אֶת הַמָּן וְלֹא נָתַן לָנוּ אֶת הַשַׁבָּת, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ נָתַן לָנוּ אֶת הַשַׁבָּת, וְלֹא קֵרְבָנוּ לִפְנֵי הַר סִינַי, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ קֵרְבָנוּ לִפְנֵי הַר סִינַי, וְלֹא נָתַן לָנוּ אֶת הַתּוֹרָה, דַּיֵּינוּ.

אִלּוּ נָתַן לָנוּ אֶת הַתּוֹרָה וְלֹא הִכְנִיסָנוּ לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל, דַּיֵינוּ.

אִלּוּ הִכְנִיסָנוּ לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל וְלֹא בָנָה לָנוּ אֶת בֵּית הַבְּחִירָה, דַּיֵּינוּ.

היינו צריכים לזכות בכל אלה בזכות עצמנו, והכול ניתן לנו בחסד עליון, מכיוון שלא זכינו עד הסוף. ״דיינו״ — הכוונה כמתנה, והיינו צריכים לזכות בשאר בזכות עצמנו. ״אילו קירבנו לפני הר סיני ולא נתן לנו את התורה. דיינו״.

מה היינו עושים לפני הר סיני, אם לא לקבל את התורה?

הפשט הזה הוא מעט קשה. דהיינו, קירבנו לפני הר סיני והיה מספיק לומר לנו ״אנכי ה׳ אלהיך״, אבל כל השולחן ערוך של התורה, אם לא תדע מה זה להיות ישראל, אתה לא ישראל. אז גם את התורה קיבלנו במתנה. (מניטו, שיעור על ״נתיב תורה״ למהר״ל, שיעור מס׳ 25, מכון מניטו.)

עַל אַחַת, כַּמָּה וְכַמָּה, טוֹבָה כְפוּלָה וּמְכֻפֶּלֶת לַמָּקוֹם עָלֵינוּ: שֶׁהוֹצִיאָנוּ מִמִּצְרַיִם, וְעָשָׂה בָהֶם שְׁפָטִים, וְעָשָׂה בֵאלֹהֵיהֶם, וְהָרַג אֶת בְּכוֹרֵיהֶם, וְנָתַן לָנוּ אֶת מָמוֹנָם, וְקָרַע לָנוּ אֶת הַיָּם, וְהֶעֱבִירָנוּ בְתוֹכוֹ בֶּחָרָבָה, וְשִׁקַּע צָרֵנוּ בְּתוֹכוֹ, וְסִפֵּק צָרְכֵּנוּ בַּמִּדְבָּר אַרְבָּעִים שָׁנָה, וְהֶאֱכִילָנוּ אֶת הַמָּן, וְנָתַן לָנוּ אֶת הַשַׁבָּת, וְקֵרְבָנוּ לִפְנֵי הַר סִינַי, וְנָתַן לָנוּ אֶת הַתּוֹרָה, וְהִכְנִיסָנוּ לְאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל, וּבָנָה לָנוּ אֶת בֵּית הַבְּחִירָה לְכַפֵּר עַל כָּל עֲוֹנוֹתֵינוּ.

רַבָּן גַּמְלִיאֵל הָיָה אוֹמֵר:

כָּל שֶׁלֹּא אָמַר שְׁלשָׁה דְּבָרִים אֵלּוּ בַּפֶּסַח, לֹא יָצָא יְדֵי חוֹבָתוֹ, וְאֵלּוּ הֵן:

[אומרים יחד:]

פֶּסַח, מַצָה, וּמָרוֹר.

[מצביע על הזרוע ואומר:]

פֶּסַח שֶׁהָיוּ אֲבוֹתֵינוּ אוֹכְלִים בִּזְמַן שֶׁבֵּית הַמִּקְדָּשׁ הָיָה קַיָּם, עַל שׁוּם מָה? עַל שׁוּם שֶׁפָּסַח הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא עַל בָּתֵּי אֲבוֹתֵינוּ בְּמִצְרַיִם, שֶׁנֶּאֱמַר: וַאֲמַרְתֶּם זֶבַח פֶּסַח הוּא לַיי, אֲשֶׁר פָּסַח עַל בָּתֵּי בְנֵי יִשְׂרָאֵל בְּמִצְרַיִם בְּנָגְפּוֹ אֶת מִצְרַיִם, וְאֶת בָּתֵּינוּ הִצִּיל, וַיִּקֹּד הָעָם וַיִּשְּׁתַּחֲווּ.

[מצביע על המצות וְאומר:]

מַצָּה זוֹ שֶׁאָנוּ אוֹכְלִים, עַל שׁוּם מָה? עַל שׁוּם שֶׁלֹא הִסְפִּיק בְּצֵקָם שֶׁל אֲבוֹתֵינוּ לְהַחֲמִיץ עַד שֶׁנִּגְלָה עֲלֵיהֶם מֶלֶךְ מַלְכֵי הַמְּלָכִים, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, וּגְאָלָם, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיֹּאפוּ אֶת הַבָּצֵק אֲשֶׁר הוֹצִיאוּ מִמִּצְרַיִם עֻגֹת מַצּוֹת, כִּי לֹא חָמֵץ, כִּי גֹרְשׁוּ מִמִּצְרַיִם וְלֹא יָכְלוּ לְהִתְמַהְמֵהַּ, וְגַּם צֵדָה לֹא עָשׂו לָהֶם.

[מצביע על המרור ואומר:]

מָרוֹר זֶה שֶׁאָנוּ אוֹכְלִים, עַל שׁוּם מָה? עַל שׁוּם שֶׁמֵּרְרוּ הַמִּצְרִים אֶת חַיֵּי אֲבוֹתֵינוּ בְּמִצְרַיִם, שֶׁנֶּאֱמַר: וַיְמָרֲרוּ אֶת חַיֵּיהֶם בַּעֲבֹדָה קָשָה, בְּחֹמֶר וּבִלְבֵנִים וּבְכָל עֲבֹדָה בַּשָּׂדֶה אֶת כָּל עֲבֹדָתָם אֲשֶׁר עָבְדוּ בָהֶם בְּפָרֶךְ.

בְּכָל דּוֹר וָדוֹר חַיָּב אָדָם לִרְאוֹת אֶת עַצְמוֹ כְּאִלּוּ הוּא יָצָא מִמִּצְרַיִם, שֶׁנֶּאֱמַר: וְהִגַּדְתָּ לְבִנְךָ בַּיוֹם הַהוּא לֵאמֹר, בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה יְיָ לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם. לֹא אֶת אֲבוֹתֵינוּ בִּלְבָד גָּאַל הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, אֶלָּא אַף אוֹתָנוּ גָּאַל עִמָּהֶם, שֶׁנֶּאֱמַר: וְאוֹתָנוּ הוֹצִיא מִשָׁם, לְמַעַן הָבִיא אֹתָנוּ, לָתֶת לָנוּ אֶת הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּע לַאֲבֹתֵנוּ.

[מכסים את המצות, מַגְבִּיהִים אֶת הַכּוֹס עַד ״הַלְלוּיָה״.]

לְפִיכָךְ אֲנַחְנוּ חַיָּבִים לְהוֹדוֹת, לְהַלֵּל, לְשַׁבֵּחַ, לְפָאֵר, לְרוֹמֵם, לְהַדֵּר, לְבָרֵךְ, לְעַלֵּה וּלְקַלֵּס לְמִי שֶׁעָשָׂה לַאֲבוֹתֵינוּ וְלָנוּ אֶת כָּל הַנִסִּים הָאֵלוּ: הוֹצִיאָנוּ מֵעַבְדוּת לְחֵרוּת מִיָּגוֹן לְשִׂמְחָה, וּמֵאֵבֶל לְיוֹם טוֹב, וּמֵאֲפֵלָה לְאוֹר גָּדוֹל, וּמִשִּׁעְבּוּד לִגְאֻלָּה. וְנֹאמַר לְפָנָיו שִׁירָה חֲדָשָׁה

הַלְלוּיָהּ.

[מניח את הכוס ומגלה את המצות]

הַלְלוּיָהּ הַלְלוּ עַבְדֵי יְהוָה הַלְלוּ אֶת שֵׁם יְהוָה. יְהִי שֵׁם יְהוָה מְבֹרָךְ מֵעַתָּה וְעַד עוֹלָם. מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבוֹאוֹ מְהֻלָּל שֵׁם יְהוָה. רָם עַל כָּל גּוֹיִם יְהוָה עַל הַשָּׁמַיִם כְּבוֹדוֹ. מִי כַּיהוָה אֱלֹהֵינוּ הַמַּגְבִּיהִי לָשָׁבֶת. הַמַּשְׁפִּילִי לִרְאוֹת בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ. מְקִימִי מֵעָפָר דָּל מֵאַשְׁפֹּת יָרִים אֶבְיוֹן. לְהוֹשִׁיבִי עִם נְדִיבִים עִם נְדִיבֵי עַמּוֹ. מוֹשִׁיבִי עֲקֶרֶת הַבַּיִת אֵם הַבָּנִים שְׂמֵחָה הַלְלוּיָהּ. (תהלים קי״ג)

בְּצֵאת יִשְׂרָאֵל מִמִּצְרָיִם בֵּית יַעֲקֹב מֵעַם לֹעֵז. הָיְתָה יְהוּדָה לְקָדְשׁוֹ יִשְׂרָאֵל מַמְשְׁלוֹתָיו. הַיָּם רָאָה וַיָּנֹס הַיַּרְדֵּן יִסֹּב לְאָחוֹר. הֶהָרִים רָקְדוּ כְאֵילִים גְּבָעוֹת כִּבְנֵי צֹאן. מַה לְּךָ הַיָּם כִּי תָנוּס הַיַּרְדֵּן תִּסֹּב לְאָחוֹר. הֶהָרִים תִּרְקְדוּ כְאֵילִים גְּבָעוֹת כִּבְנֵי צֹאן. מִלִּפְנֵי אָדוֹן חוּלִי אָרֶץ מִלִּפְנֵי אֱלוֹהַּ יַעֲקֹב. הַהֹפְכִי הַצּוּר אֲגַם מָיִם חַלָּמִישׁ לְמַעְיְנוֹ מָיִם. (תהלים קי״ד.)

[מגביהים שוב את הכוס עד ״גאל ישראל״.]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר גְּאָלָנוּ וְגָאַל אֶת אֲבוֹתֵינוּ מִמִּצְרַיִם, וְהִגִּיעָנוּ לַלַּיְלָה הַזֶּה לֶאֱכָל בּוֹ מַצָּה וּמָרוֹר. כֵּן יְיָ אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ יַגִּיעֵנוּ לְמוֹעֲדִים וְלִרְגָלִים אֲחֵרִים הַבָּאִים לִקְרָאתֵנוּ לְשָׁלוֹם, שְׂמֵחִים בְּבִנְיַן עִירֶךָ וְשָׂשִׂים בַּעֲבוֹדָתֶךָ. וְנֹאכַל שָׁם מִן הַזְּבָחִים וּמִן הַפְּסָחִים אֲשֶׁר יַגִּיעַ דָּמָם עַל קִיר מִזְבַּחֲךָ לְרָצוֹן, וְנוֹדֶה לְךָ שִׁיר חָדָש עַל גְּאֻלָּתֵנוּ וְעַל פְּדוּת נַפְשֵׁנוּ.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ גָּאַל יִשְׂרָאֵל.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם בּוֹרֵא פְּרִי הַגָּפֶן.

[שׁוֹתִים אֶת הַכּוֹס בְּהַסָבַּה לשְׂמֹאל. לשון שנייה של גאולה: וְהִצַּלְתִּי אֶתְכֶם מֵעֲבֹדָתָם.]

רַחַץ

[נוטלים את הידיים ומברכים.]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל נְטִילַת יָדָיִם.

מוֹצִיא מַצָּה

[מרימים את שלוש המצות ומברכים את ברכת ״המוציא״. נוטלים כזית, כחצי ״מצת מכונה״, מהמצה העליונה ומהמצה האמצעית ואוכלים בהסבה לשמאל.]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם הַמּוֹצִיא לֶחֶם מִן הָאָרֶץ.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל אֲכִילַת מַצָּה.

מָרוֹר

[כל אחד מהמסובים לוקח כזית מרור וטובל בחרוסת, יושב ללא הסבה ואומר:]

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל אֲכִילַת מָרוֹר.

כּוֹרֵךְ

[כל אחד מהמסובים לוקח כזַית מהמצה התחתונה עם חזרת וכורך יחד ככריך, יושב בהסבה לשמאל ואומר:]

זֵכֶר לְמִקְדָּשׁ כְּהִלֵּל. כֵּן עָשָׂה הִלֵּל בִּזְמַן שֶׁבֵּית הַמִּקְדָּשׁ הָיָה קַיָּם: הָיָה כּוֹרֵךְ פסח מַצָּה וּמָרוֹר וְאוֹכֵל בְּיַחַד, לְקַיֵּם מַה שֶׁנֶּאֱמַר: עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ.

שֻׁלְחָן עוֹרֵךְ

[אוכלים את סעודת החג.]

צָפוּן

[לאחר הארוחה משיבים את האפיקומן שהיה צפון, מוחבא, ואוכלים כזית בהסבה לשמאל, לאחריו לא אוכלים יותר.]

בָּרֵךְ

[מוזגים כוס שלישי ונוטלים מים אחרונים. אוחז את הכוס בימינו ואומר:]

הנני מוכן ומזומן לקיים מצוות עשה של ברכת המזון, כמו שכתוב בתורה

וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ אֶת יְהוָה אֱלֹהֶיךָ עַל הָאָרֶץ הַטֹּבָה אֲשֶׁר נָתַן לָךְ.

לְשֵׁם יִחוּד קוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא וּשְׁכִינְתֵּיהּ עַל יְדֵי הַהוּא טָמִיר וְנֶעְלָם בְּשֵׁם כָּל יִשְׂרָאֵל.

שִׁיר הַמַּעֲלוֹת בְּשׁוּב יהוה אֶת־שִׁיבַת צִיּוֹן, הָיִֽינוּ כְּחֹלְמִים׃ אָז יִמָּלֵא שְׂחוֹק פִּֽינוּ וּלְשׁוֹנֵֽנוּ רִנָּה אָז יֹאמְרוּ בַגּוֹיִם הִגְדִּיל יהוה לַעֲשׂוֹת עִם־אֵֽלֶּה׃ הִגְדִּיל יהוה לַעֲשׂוֹת עִמָּֽנוּ, הָיִֽינוּ שְׂמֵחִים׃ שׁוּבָה יהוה אֶת־שְׁבִיתֵֽנוּ, כַּאֲפִיקִים בַּנֶּֽגֶב׃ הַזֹּרְעִים בְּדִמְעָה, בְּרִנָּה יִקְצֹֽרוּ׃ הָלוֹךְ יֵלֵךְ וּבָכֹה נֹשֵׂא מֶֽשֶׁךְ־הַזָּֽרַע בֹּא־יָבֹא בְרִנָּה נֹשֵׂא אֲלֻמֹּתָיו׃

[יש מוסיפים:]

תְּהִלַּת יהוה יְדַבֶּר פִּי וִיבָרֵךְ כָּל־בָּשָׂר שֵׁם קָדְשׁוֹ, לְעוֹלָם וָעֶד׃ וַאֲנַֽחְנוּ נְבָרֵךְ יָהּ מֵעַתָּה וְעַד־עוֹלָם, הַלְלוּיָהּ׃ הוֹדוּ לַיהוה כִּי־טוֹב, כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ׃ מִי יְמַלֵּל גְּבוּרוֹת יהוה, יַשְׁמִֽיעַ כָּל־תְּהִלָּתוֹ׃

נוסח אשכנז:

[המזמן:] רַבּוֹתַי, נְבָרֵךְ.

[המסובים:] יְהִי שֵׁם יהוה מְבֹרָךְ מֵעַתָּה וְעַד־עוֹלָם׃

[המזמן:] יְהִי שֵׁם יהוה מְבֹרָךְ מֵעַתָּה וְעַד־עוֹלָם׃

בִּרְשׁוּת (אָבִי מוֹרִי / אִמִּי מוֹרָתִי / כֹּהֲנִים / מוֹרֵֽנוּ הָרַב / בַּֽעַל הַבַּֽיִת הַזֶּה / בַּעֲלַת הַבַּֽיִת הַזֶּה) מָרָנָן וְרַבָּנָן וְרַבּוֹתַי

נְבָרֵךְ (אֱלֹהֵֽינוּ) שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ.

[המסובים:] בָּרוּךְ (אֱלֹהֵֽינוּ) שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ וּבְטוּבוֹ חָיִֽינוּ.

[המזמן:] בָּרוּךְ (אֱלֹהֵֽינוּ) שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ וּבְטוּבוֹ חָיִֽינוּ.

בָּרוּךְ הוּא וּבָרוּךְ שְׁמוֹ.

בָּרוּךְ אַתָּה יהוה אֱלֹהֵֽינוּ מֶֽלֶךְ הָעוֹלָם

הַזָּן אֶת הָעוֹלָם כֻּלּוֹ בְּטוּבוֹ

בְּחֵן בְּחֶֽסֶד וּבְרַחֲמִים

הוּא נוֹתֵן לֶֽחֶם לְכָל בָּשָׂר

כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

וּבְטוּבוֹ הַגָּדוֹל, תָּמִיד לֹא חָסַר לָֽנוּ

וְאַל יֶחְסַר לָֽנוּ מָזוֹן לְעוֹלָם וָעֶד

בַּעֲבוּר שְׁמוֹ הַגָּדוֹל.

כִּי הוּא אֵל זָן וּמְפַרְנֵס לַכֹּל

וּמֵטִיב לַכֹּל

וּמֵכִין מָזוֹן לְכָל בְּרִיּוֹתָיו

אֲשֶׁר בָּרָא.

(כָּאָמוּר, פּוֹתֵֽחַ אֶת־יָדֶֽךָ

וּמַשְׂבִּֽיעַ לְכָל־חַי רָצוֹן)

בָּרוּךְ אַתָּה יהוה, הַזָּן אֶת הַכֹּל.

נוֹדֶה לְךָ יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

עַל שֶׁהִנְחַֽלְתָּ לַאֲבוֹתֵֽינוּ

אֶֽרֶץ חֶמְדָּה טוֹבָה וּרְחָבָה

וְעַל שֶׁהוֹצֵאתָֽנוּ יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

מֵאֶֽרֶץ מִצְרַֽיִם

וּפְדִיתָֽנוּ מִבֵּית עֲבָדִים

וְעַל בְּרִיתְךָ שֶׁחָתַֽמְתָּ בִּבְשָׂרֵֽנוּ

וְעַל תּוֹרָתְךָ שֶׁלִּמַּדְתָּֽנוּ

וְעַל חֻקֶּֽיךָ שֶׁהוֹדַעְתָּֽנוּ

וְעַל חַיִּים חֵן וָחֶֽסֶד שֶׁחוֹנַנְתָּֽנוּ

וְעַל אֲכִילַת מָזוֹן

שָׁאַתָּה זָן וּמְפַרְנֵס אוֹתָֽנוּ תָּמִיד

בְּכָל יוֹם וּבְכָל עֵת וּבְכָל שָׁעָה.

וְעַל הַכֹּל, יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

אֲנַֽחְנוּ מוֹדִים לָךְ וּמְבָרְכִים אוֹתָךְ

יִתְבָּרַךְ שִׁמְךָ בְּפִי כָּל חַי

תָּמִיד לְעוֹלָם וָעֶד

כַּכָּתוּב: וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָֽעְתָּ

וּבֵרַכְתָּ אֶת־יהוה אֱלֹהֶֽיךָ

עַל־הָאָֽרֶץ הַטֹּבָה אֲשֶׁר נָֽתַן־לָךְ׃

בָּרוּךְ אַתָּה יהוה, עַל הָאָֽרֶץ וְעַל הַמָּזוֹן.

רַחֶם נָא יהוה אֱלֹהֵֽינוּ עַל יִשְׂרָאֵל עַמֶּֽךָ

וְעַל יְרוּשָׁלַֽיִם עִירֶֽךָ

וְעַל צִיּוֹן מִשְׁכַּן כְּבוֹדֶֽךָ

וְעַל מַלְכוּת בֵּית דָּוִד מְשִׁיחֶֽךָ

וְעַל הַבַּֽיִת הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ

שֶׁנִּקְרָא שִׁמְךָ עָלָיו.

אֱלֹהֵֽינוּ, אָבִֽינוּ

רְעֵֽנוּ, זוּנֵֽנוּ, פַּרְנְסֵֽנוּ וְכַלְכְּלֵֽנוּ

וְהַרְוִיחֵֽנוּ, וְהַרְוַח לָֽנוּ יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

מְהֵרָה מִכָּל צָרוֹתֵֽינוּ.

וְנָא אַל תַּצְרִיכֵֽנוּ, יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

לֹא לִידֵי מַתְּנַת בָּשָׂר וָדָם

וְלֹא לִידֵי הַלְוָאָתָם

כִּי אִם לְיָדְךָ הַמְּלֵאָה, הַפְּתוּחָה

הַקְּדוֹשָׁה וְהָרְחָבָה

שֶׁלֹּא נֵבוֹשׁ וְלֹא נִכָּלֵם לְעוֹלָם וָעֶד.

[בשבת מוסיפים:]

רְצֵה וְהַחֲלִיצֵֽנוּ, יהוה אֱלֹהֵֽינוּ, בְּמִצְוֹתֶֽיךָ

וּבְמִצְוַת יוֹם הַשְּׁבִיעִי

הַשַּׁבָּת הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ הַזֶּה

כִּי יוֹם זֶה גָּדוֹל וְקָדוֹשׁ הוּא לְפָנֶֽיךָ

לִשְׁבָּת בּוֹ, וְלָנֽוּחַ בּוֹ בְּאַהֲבָה

כְּמִצְוַת רְצוֹנֶֽךָ

וּבִרְצוֹנְךָ הָנִֽיחַ לָֽנוּ, יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

שֶׁלֹּא תְהֵא צָרָה וְיָגוֹן וַאֲנָחָה

בְּיוֹם מְנוּחָתֵֽנוּ

וְהַרְאֵֽנוּ, יהוה אֱלֹהֵֽינוּ

בְּנֶחָמַת צִיּוֹן עִירֶֽךָ

וּבְבִנְיַן יְרוּשָׁלַֽיִם עִיר קָדְשֶֽׁךָ

כִּי אַתָּה הוּא בַּֽעַל הַיְשׁוּעוֹת

וּבַֽעַל הַנֶּחָמוֹת. [עד כאן]

אֱלֹהֵֽינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵֽינוּ

יַעֲלֶה וְיָבוֹא

וְיַגִּֽיעַ וְיֵרָאֶה וְיֵרָצֶה וְיִשָּׁמַע

וְיִפָּקֵד וְיִזָּכֵר זִכְרוֹנֵֽנוּ וּפִקְדוֹנֵֽנוּ

וְזִכְרוֹן אֲבוֹתֵֽינוּ

וְזִכְרוֹן מָשִֽׁיחַ בֶּן דָּוִד עַבְדֶּֽךָ

וְזִכְרוֹן יְרוּשָׁלַֽיִם עִיר קָדְשֶֽׁךָ

וְזִכְרוֹן כָּל עַמְּךָ בֵּית יִשְׂרָאֵל

לְפָנֶֽיךָ, לִפְלֵיטָה לְטוֹבָה

לְחֵן וּלְחֶֽסֶד וּלְרַחֲמִים

לְחַיִּים וּלְשָׁלוֹם בְּיוֹם

חַג הַמַּצּוֹת הַזֶּה.

זָכְרֵֽנוּ יהוה אֱלֹהֵֽינוּ בּוֹ לְטוֹבָה

וּפָקְדֵֽנוּ בוֹ לִבְרָכָה

וְהוֹשִׁיעֵֽנוּ בוֹ לְחַיִּים טוֹבִים.

וּבִדְבַר יְשׁוּעָה וְרַחֲמִים

חוּס וְחָנֵּֽנוּ וְרַחֵם עָלֵֽינוּ, וְהוֹשִׁיעֵֽנוּ

כִּי אֵלֶֽיךָ עֵינֵֽינוּ

כִּי אֵל (מֶֽלֶךְ) חַנּוּן וְרַחוּם אָֽתָּה.

וּבְנֵה יְרוּשָׁלַֽיִם עִיר הַקֹּֽדֶשׁ

בִּמְהֵרָה בְיָמֵֽינוּ.

בָּרוּךְ אַתָּה יהוה

בּוֹנֶה בְרַחֲמָיו יְרוּשָׁלָֽיִם, אָמֵן.

בָּרוּךְ אַתָּה יהוה אֱלֹהֵֽינוּ מֶֽלֶךְ הָעוֹלָם

הָאֵל אָבִֽינוּ, מַלְכֵּֽנוּ, אַדִּירֵֽנוּ

בּוֹרְאֵֽנוּ, גּוֹאֲלֵֽנוּ, יוֹצְרֵֽנוּ, קְדוֹשֵֽׁנוּ

קְדוֹשׁ יַעֲקֹב

רוֹעֵֽנוּ, רוֹעֵה יִשְׂרָאֵל

הַמֶּֽלֶךְ הַטּוֹב וְהַמֵּיטִיב לַכֹּל

שֶׁבְּכָל יוֹם וָיוֹם

הוּא הֵיטִיב, הוּא מֵיטִיב, הוּא יֵיטִיב לָֽנוּ

הוּא גְמָלָֽנוּ, הוּא גוֹמְלֵֽנוּ

הוּא יִגְמְלֵֽנוּ לָעַד

לְחֵן וּלְחֶֽסֶד וּלְרַחֲמִים, וּלְרֶֽוַח

הַצָּלָה וְהַצְלָחָה

בְּרָכָה וִישׁוּעָה, נֶחָמָה, פַּרְנָסָה וְכַלְכָּלָה

וְרַחֲמִים וְחַיִּים וְשָׁלוֹם וְכָל טוֹב

וּמִכָּל טוּב לְעוֹלָם אַל יְחַסְּרֵֽנוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יִמְלֹךְ עָלֵֽינוּ לְעוֹלָם וָעֶד.

הָרַחֲמָן הוּא יִתְבָּרַךְ בַּשָּׁמַֽיִם וּבָאָֽרֶץ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁתַּבַּח לְדוֹר דּוֹרִים

וְיִתְפָּאַר בָּֽנוּ לָעַד וּלְנֵֽצַח נְצָחִים

וְיִתְהַדַּר בָּֽנוּ לָעַד

וּלְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים.

הָרַחֲמָן הוּא יְפַרְנְסֵֽנוּ בְּכָבוֹד.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁבֹּר עֻלֵּֽנוּ מֵעַל צַוָּארֵֽנוּ

וְהוּא יוֹלִיכֵֽנוּ קוֹמְמִיּוּת לְאַרְצֵֽנוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁלַח לָֽנוּ בְּרָכָה מְרֻבָּה

בַּבַּֽיִת הַזֶּה

וְעַל שֻׁלְחָן זֶה שֶׁאָכַֽלְנוּ עָלָיו.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁלַח לָֽנוּ

אֶת אֵלִיָּֽהוּ הַנָּבִיא זָכוּר לַטּוֹב

וִיבַשֶּׂר לָֽנוּ

בְּשׂוֹרוֹת טוֹבוֹת יְשׁוּעוֹת וְנֶחָמוֹת.

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת מְדִינַת יִשְׂרָאֵל

רֵאשִׁית צְמִיחַת גְּאֻלָּתֵֽנוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת חַיָּלֵי צְבָא הַהֲגָנָה לְיִשְׂרָאֵל

הָעוֹמְדִים עַל מִשְׁמַר אַרְצֵֽנוּ.

[בעל הבית ובעלת הבית אומרים:]

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אוֹתִי (וְאֶת אִשְׁתִּי / וְאֶת בַּעֲלִי / וְאֶת אָבִי מוֹרִי / וְאֶת אִמִּי מוֹרָתִי / וְאֶת זַרְעִי) וְאֶת כָּל אֲשֶׁר לִי

[ילדים האוכלים על שולחן הוריהם אומרים:]

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת אָבִי מוֹרִי (בַּֽעַל הַבַּיִת הַזֶּה), וְאֶת אִמִּי מוֹרָתִי (בַּעֲלַת הַבַּֽיִת הַזֶּה), אוֹתָם וְאֶת בֵּיתָם וְאֶת זַרְעָם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר לָהֶם

[אורח אומר:]

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת בַּעַל הַבַּיִת הַזֶּה, וְאֶת בַּעֲלַת הַבַּיִת הַזֶּה, אוֹתָם וְאֶת בֵּיתָם וְאֶת זַרְעָם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר לָהֶם

[אם יש אורחים נוספים, מוסיפים:]

וְאֶת כָּל הַמְּסֻבִּין כָּאן אוֹתָם וְאֶת בֵּיתָם וְאֶת זַרְעָם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר לָהֶם

אוֹתָֽנוּ וְאֶת כָּל אֲשֶׁר לָֽנוּ

כְּמוֹ שֶׁנִּתְבָּרְכוּ אֲבוֹתֵֽינוּ

אַבְרָהָם יִצְחָק וְיַעֲקֹב,

בַּכֹּל, מִכֹּל, כֹּל

כֵּן יְבָרֵךְ אוֹתָֽנוּ כֻּלָּֽנוּ יַֽחַד בִּבְרָכָה שְׁלֵמָה וְנֹאמַר אָמֵן.

בַּמָּרוֹם יְלַמְּדוּ עֲלֵיהֶם וְעָלֵֽינוּ

זְכוּת שֶׁתְּהֵא לְמִשְׁמֶֽרֶת שָׁלוֹם

וְנִשָּׂא בְרָכָה מֵאֵת יהוה

וּצְדָקָה מֵאֱלֹהֵי יִשְׁעֵֽנוּ

וְנִמְצָא חֵן וְשֵֽׂכֶל טוֹב

בְּעֵינֵי אֱלֹהִים וְאָדָם.

[בשבת:] הָרַחֲמָן הוּא יַנְחִילֵֽנוּ

יוֹם שֶׁכֻּלּוֹ שַׁבָּת וּמְנוּחָה לְחַיֵּי הָעוֹלָמִים.

הָרַחֲמָן הוּא יַנְחִילֵֽנוּ יוֹם שֶׁכֻּלּוֹ טוֹב.

יוֹם שֶׁכֻּלּוֹ אָרֹךְ

יוֹם שֶׁהַצַּדִּיקִים יוֹשְׁבִים

וְעַטְרוֹתֵיהֶם בְּרָאשֵׁיהֶם

וְנֶהֱנִים מִזִּיו הַשְּׁכִינָה

וְיִהְיֶה חֶלְקֵֽנוּ עִמָּהֶם.

הָרַחֲמָן הוּא יְזַכֵּֽנוּ לִימוֹת הַמָּשִֽׁיחַ

וּלְחַיֵּי הָעוֹלָם הַבָּא

מִגְדּוֹל יְשׁוּעוֹת מַלְכּוֹ

וְעֹשֶׂה־חֶֽסֶד לִמְשִׁיחוֹ לְדָוִד וּלְזַרְעוֹ עַד־עוֹלָם

עֹשֶׂה שָׁלוֹם בִּמְרוֹמָיו, הוּא יַעֲשֶׂה שָׁלוֹם

עָלֵֽינוּ וְעַל כָּל יִשְׂרָאֵל וְאִמְרוּ אָמֵן.

יְראוּ אֶת־יהוה קְדֹשָׁיו

כִּי־אֵין מַחְסוֹר לִירֵאָיו׃

כְּפִירִים רָשׁוּ וְרָעֵֽבוּ

וְדֹרְשֵׁי יהוה לֹא־יַחְסְרוּ כָל־טוֹב׃

הוֹדוּ לַיהוה כִּי־טוֹב כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ׃

פּוֹתֵֽחַ אֶת־יָדֶֽךָ וּמַשְׂבִּֽיעַ לְכָל־חַי רָצוֹן׃

בָּרוּךְ הַגֶּֽבֶר אֲשֶׁר יִבְטַח בַּיהוה

וְהָיָה יהוה מִבְטַחוֹ׃

נַֽעַר הָיִֽיתִי גַּם־זָקַֽנְתִּי

וְלֹא־רָאִֽיתִי צַדִּיק נֶעֱזָב

וְזַרְעוֹ מְבַקֶּשׁ־לָֽחֶם׃

יהוה עֹז לְעַמּוֹ יִתֵּן

יהוה יְבָרֵךְ אֶת־עַמּוֹ בַשָּׁלוֹם׃

נוסח ספרדים/עדות מזרח:

[המזמן:] הַב (לַן) וְנִבְרִיךְ לְמַלְכָּא עִלָּאָה קַדִּישָׁא

[המסובים:] שָׁמַֽיִם

[המזמן:] בִּרְשׁוּת מַלְכָּא עִלָּאָה קַדִּישָׁא

[בשבת:] וּבִרְשׁוּת שַׁבָּת מַלְכְּתָא

וּבִרְשׁוּת יוֹמָא טָבָא קַדִּישָׁא

וּבִרְשׁוּת שִׁבְעָה אֻשְׁפִּיזִין עִלָּאִין קַדִּישִׁין

בִּרְשׁוּת מוֹרַי וְרַבּוֹתַי

וּבִרְשׁוּתְכֶם בִּרְשׁוּת שָׁמַֽיִם

נְבָרֵךְ (אֱלֹהֵֽינוּ) שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ.

[המסובים:] בָּרוּךְ (אֱלֹהֵֽינוּ)

שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ וּבְטוּבוֹ חָיִֽינוּ.

[המזמן:] בָּרוּךְ (אֱלֹהֵֽינוּ)

שֶׁאָכַֽלְנוּ מִשֶּׁלּוֹ וּבְטוּבוֹ חָיִֽינוּ.

בָּרוּךְ הוּא וּבָרוּךְ שְׁמוֹ

וּבָרוּךְ זִכְרוֹ לְעוֹלְמֵי עַד.

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, אֱלֹהֵֽינוּ מֶֽלֶךְ הָעוֹלָם

(הַזָּֽנֵנוּ וְלֹא מִמַּעֲשֵֽׂינוּ, הַמְפַרְנְסֵֽנוּ וְלֹא מִצִּדְקוֹתֵֽינוּ, הַמַּעֲדִיף טוּבוֹ עָלֵֽינוּ)

(הָאֵל) הַזָּן אוֹתָֽנוּ וְאֶת הָעוֹלָם כֻּלּוֹ בְּטוּבוֹ

בְּחֵן בְּחֶֽסֶד בְּרֶֽוַח וּבְרַחֲמִים רַבִּים

נֹתֵן לֶֽחֶם לְכָל־בָּשָׂר כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וּבְטוּבוֹ הַגָּדוֹל, תָּמִיד לֹא חָסַר לָֽנוּ

וְאַל יֶחְסַר לָֽנוּ מָזוֹן תָּמִיד לְעוֹלָם וָעֶד

כִּי הוּא אֵל זָן וּמְפַרְנֵס לַכֹּל

וְשֻׁלְחָנוֹ עָרוּךְ לַכֹּל

וְהִתְקִין מִחְיָה וּמָזוֹן לְכָל בְּרִיּוֹתָיו

אֲשֶׁר בָּרָא בְּרַחֲמָיו וּבְרֹב חֲסָדָיו

כָּאָמוּר: פּוֹתֵֽחַ אֶת־יָדֶֽךָ

וּמַשְׂבִּֽיעַ לְכָל־חַי רָצוֹן

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, הַזָּן (בְּרַחֲמָיו) אֶת הַכֹּל.

(עַל אַרְצֵֽנוּ וְעַל נַחֲלַת אֲבוֹתֵֽינוּ)

נוֹדֶה לְךָ, יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ

עַל שֶׁהִנְחַֽלְתָּ לַאֲבוֹתֵֽינוּ

אֶֽרֶץ חֶמְדָּה טוֹבָה וּרְחָבָה

בְּרִית וְתוֹרָה, חַיִּים וּמָזוֹן

עַל שֶׁהוֹצֵאתָֽנוּ מֵאֶֽרֶץ מִצְרַֽיִם

וּפְדִיתָֽנוּ מִבֵּית עֲבָדִים

וְעַל בְּרִיתְךָ שֶׁחָתַֽמְתָּ בִּבְשָׂרֵֽנוּ

וְעַל תּוֹרָתְךָ שֶׁלִּמַּדְתָּֽנוּ

וְעַל חֻקֵּי רְצוֹנָךְ שֶׁהוֹדַעְתָּֽנוּ

וְעַל חַיִּים וּמָזוֹן שֶׁאַתָּה זָן וּמְפַרְנֵס אוֹתָֽנוּ.

(וְ)עַל הַכֹּל, יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ

אֲנַֽחְנוּ מוֹדִים לָךְ וּמְבָרְכִים אֶת שְׁמָךְ

כָּאָמוּר: וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָֽעְתָּ

וּבֵרַכְתָּ אֶת־־יְהֹוָה אֱלֹהֶֽיךָ

עַל־הָאָֽרֶץ הַטֹּבָה אֲשֶׁר נָתַן־לָךְ::

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, עַל הָאָֽרֶץ וְעַל הַמָּזוֹן.

רַחֵם יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ

עָלֵֽינוּ וְעַל יִשְׂרָאֵל עַמָּךְ

וְעַל יְרוּשָׁלַֽיִם עִירָךְ

וְעַל הַר צִיּוֹן מִשְׁכַּן כְּבוֹדָךְ

וְעַל הֵיכָלָךְ וְעַל מְעוֹנָךְ וְעַל דְּבִירָךְ

וְעַל הַבַּֽיִת הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ

שֶׁנִּקְרָא שִׁמְךָ עָלָיו

אָבִֽינוּ, רְעֵֽנוּ, זוּנֵֽנוּ, פַּרְנְסֵֽנוּ, כַּלְכְּלֵֽנוּ

הַרְוִיחֵֽנוּ, הַרְוַח לָֽנוּ מְהֵרָה מִכָּל צָרוֹתֵֽינוּ

וְאַל תַּצְרִיכֵֽנוּ, יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ

לִידֵי מַתְּנוֹת בָּשָׂר וָדָם

וְלֹא לִידֵי הַלְוָאָתָם

(שֶׁמַּתְּנָתָם מְעוּטָה וְחֶרְפָּתָם מְרֻבָּה)

אֶלָּא לְיָדְךָ הַמְּלֵאָה וְהָרְחָבָה

הָעֲשִׁירָה וְהַפְּתוּחָה.

יְהִי רָצוֹן שֶׁלֹּא נֵבוֹשׁ בָּעוֹלָם הַזֶּה

וְלֹא נִכָּלֵם לָעוֹלָם הַבָּא

וּמַלְכוּת בֵּית דָּוִד מְשִׁיחָךְ

תַּחֲזִירֶֽנָּה לִמְקוֹמָהּ בִּמְהֵרָה בְיָמֵֽינוּ.

[בשבת מוסיפים:]

רְצֵה וְהַחֲלִיצֵֽנוּ, יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ, בְּמִצְוֹתֶֽיךָ

וּבְמִצְוַת יוֹם הַשְּׁבִיעִי

הַשַּׁבָּת הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ הַזֶּה

כִּי יוֹם גָּדוֹל וְקָדוֹשׁ הוּא מִלְּפָנֶֽיךָ.

נִשְׁבֹּת בּוֹ וְנָנֽוּחַ בּוֹ (וְנִתְעַנֵּג בּוֹ)

כְּמִצְוַת חֻקֵּי רְצוֹנָךְ

וְאַל תְּהִי צָרָה וְיָגוֹן בְּיוֹם מְנוּחָתֵֽנוּ

וְהַרְאֵֽנוּ בְּנֶחָמַת צִיּוֹן בִּמְהֵרָה בְיָמֵֽינוּ

כִּי אַתָּה הוּא בַּֽעַל הַנֶּחָמוֹת.

וַהֲגַם שֶׁאָכַֽלְנוּ וְשָׁתִֽינוּ

חָרְבַּן בֵּיתְךָ הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ לֹא שָׁכַֽחְנוּ.

אַל תִּשְׁכָּחֵֽנוּ לָנֶֽצַח וְאַל תִּזְנָחֵֽנוּ לָעַד

כִּי אֵל מֶֽלֶךְ גָּדוֹל וְקָדוֹשׁ אָֽתָּה. [עד כאן]

אֱלֹהֵֽינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵֽינוּ

יַעֲלֶה וְיָבוֹא, יַגִּֽיעַ יֵרָאֶה וְיֵרָצֶה

יִשָּׁמַע יִפָּקֵד וְיִזָּכֵר זִכְרוֹנֵֽנוּ וְזִכְרוֹן אֲבוֹתֵֽינוּ

זִכְרוֹן יְרוּשָׁלַֽיִם עִירָךְ

וְזִכְרוֹן מָשִֽׁיחַ בֶּן דָּוִד עַבְדָּךְ

וְזִכְרוֹן כָּל עַמְּךָ בֵּית יִשְׂרָאֵל

לְפָנֶֽיךָ, לִפְלֵיטָה לְטוֹבָה

לְחֵן וּלְחֶֽסֶד וּלְרַחֲמִים

(לְחַיִּים טוֹבִים וּלְשָׁלוֹם)

בְּיוֹם חַג הַמַּצּוֹת הַזֶּה

בְּיוֹם טוֹב מִקְרָא קֹֽדֶשׁ הַזֶּה

לְרַחֵם בּוֹ עָלֵֽינוּ וּלְהוֹשִׁיעֵֽנוּ.

זָכְרֵֽנוּ יְהֹוָה אֱלֹהֵֽינוּ בּוֹ לְטוֹבָה

וּפָקְדֵֽנוּ בוֹ לִבְרָכָה

וְהוֹשִׁיעֵֽנוּ בוֹ לְחַיִּים טוֹבִים

בִּדְבַר יְשׁוּעָה וְרַחֲמִים.

חוּס וְחָנֵּֽנוּ וַחֲמֹל וְרַחֵם עָלֵֽינוּ, וְהוֹשִׁיעֵֽנוּ

כִּי אֵלֶֽיךָ עֵינֵֽינוּ

כִּי אֵל מֶֽלֶךְ חַנּוּן וְרַחוּם אָֽתָּה.

וְתִבְנֶה יְרוּשָׁלַֽיִם עִירָךְ בִּמְהֵרָה בְיָמֵֽינוּ.

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה

בּוֹנֵה (בְרַחֲמָיו בִּנְיַן) יְרוּשָׁלָֽיִם. אָמֵן.

(בְּחַיֵּֽינוּ וּבְחַיֵּי כָּל קְהַל בֵּית יִשְׂרָאֵל

תִּבָּנֶה עִיר צִיּוֹן בְּרִנָּה

וְתִכּוֹן עֲבוֹדַת הַקֹּֽדֶשׁ בִּירוּשָׁלַֽיִם

וְאַרְמוֹן עַל מִשְׁפָּטוֹ יֵשֵׁב בְּקָרוֹב כְּבָרִאשׁוֹנָה)

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, אֱלֹהֵֽינוּ מֶֽלֶךְ הָעוֹלָם (לָעַד) הָאֵל אָבִֽינוּ, מַלְכֵּֽנוּ, אַדִּירֵֽנוּ

בּוֹרְאֵֽנוּ, גּוֹאֲלֵֽנוּ, קְדוֹשֵֽׁנוּ, קְדוֹשׁ יַעֲקֹב

רוֹעֵֽנוּ, רוֹעֵה יִשְׂרָאֵל

הַמֶּֽלֶךְ הַטּוֹב וְהַמֵּיטִיב לַכֹּל

שֶׁבְּכָל יוֹם וָיוֹם

הוּא הֵיטִיב לָֽנוּ, הוּא מֵיטִיב לָֽנוּ

הוּא יֵיטִיב לָֽנוּ

הוּא גְמָלָֽנוּ, הוּא גוֹמְלֵֽנוּ, הוּא יִגְמְלֵֽנוּ לָעַד

חֵן וָחֶֽסֶד וְרַחֲמִים, וְרֶֽוַח וְהַצָּלָה וְכָל טוֹב.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁתַּבַּח עַל כִּסֵּא כְבוֹדוֹ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁתַּבַּח בַּשָּׁמַֽיִם וּבָאָֽרֶץ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁתַּבַּח בָּֽנוּ לְדוֹר דּוֹרִים.

הָרַחֲמָן הוּא קֶֽרֶן לְעַמּוֹ יָרִים.

הָרַחֲמָן הוּא יִתְפָּאַר בָּֽנוּ לְנֵֽצַח נְצָחִים.

הָרַחֲמָן הוּא יְפַרְנְסֵֽנוּ בְּכָבוֹד וְלֹא בְּבִזּוּי (בְּהֶתֵּר וְלֹא בְאִסּוּר)

בְּנַֽחַת וְלֹא בְצַֽעַר

(בְּרֶֽוַח וְלֹא בְצִמְצוּם).

הָרַחֲמָן הוּא יִתֵּן שָׁלוֹם בֵּינֵֽינוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁלַח בְּרָכָה רְוָחָה וְהַצְלָחָה בְּכָל מַעֲשֵׂה יָדֵֽינוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יַצְלִֽיחַ אֶת דְּרָכֵֽינוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יִשְׁבֹּר עֹל הַגּוֹיִם מְהֵרָה

מֵעַל צַוָּארֵֽינוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יוֹלִיכֵֽנוּ מְהֵרָה קוֹמְמִיּוּת לְאַרְצֵֽנוּ.

הָרַחֲמָן הוּא יִרְפָּאֵֽנוּ רְפוּאָה שְׁלֵמָה

רְפוּאַת הַנֶּֽפֶשׁ וּרְפוּאַת הַגּוּף.

הָרַחֲמָן הוּא יִפְתַּח לָֽנוּ אֶת יָדוֹ הָרְחָבָה.

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ כָּל אֶחָד וְאֶחָד מִמֶּֽנּוּ בִּשְׁמוֹ הַגָּדוֹל

כְּמוֹ שֶׁנִּתְבָּרְכוּ אֲבוֹתֵֽינוּ (הַקְּדוֹשִׁים וְהַטְּהוֹרִים)

אַבְרָהָם יִצְחָק וְיַעֲקֹב

בַּכֹּל, מִכֹּל, כֹּל

כֵּן יְבָרֵךְ אוֹתָֽנוּ יַֽחַד בְּרָכָה שְׁלֵמָה

וְכֵן יְהִי רָצוֹן וְנֹאמַר אָמֵן.

הָרַחֲמָן הוּא יִפְרֹשׂ עָלֵֽינוּ סֻכַּת שְׁלוֹמוֹ.

[בשבת:] הָרַחֲמָן הוּא יַנְחִילֵֽנוּ עוֹלָם שֶׁכֻּלּוֹ שַׁבָּת וּמְנוּחָה לְחַיֵּי הָעוֹלָמִים.

הָרַחֲמָן הוּא יִטַּע תּוֹרָתוֹ וְאַהֲבָתוֹ בְּלִבֵּֽנוּ

וְתִהְיֶה יִרְאָתוֹ עַל פָּנֵֽינוּ לְבִלְתִּי נֶחֱטָא

וְיִהְיוּ כָל מַעֲשֵֽׂינוּ לְשֵׁם שָׁמָֽיִם.

[אורח אומר:]

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת הַשֻּׁלְחָן הַזֶּה שֶׁאָכַֽלְנוּ עָלָיו וִיסַדֵּר בּוֹ כָּל מַעֲדַנֵּי עוֹלָם, וְיִהְיֶה כְּשֻׁלְחָנוֹ שֶׁל אַבְרָהָם אָבִֽינוּ, כָּל רָעֵב מִמֶּֽנּוּ יֹאכַל וְכָל צָמֵא מִמֶּֽנּוּ יִשְׁתֶּה, וְאַל יֶחְסַר מִמֶּֽנּוּ כָּל טוּב לָעַד וּלְעוֹלְמֵי עוֹלָמִים, אָמֵן.

הָרַחֲמָן הוּא יְבָרֵךְ אֶת בַּֽעַל הַבַּֽיִת הַזֶּה וּבַֽעַל הַסְּעֻדָּה הַזֹּאת, הוּא וּבָנָיו וְאִשְׁתּוֹ וְכָל אֲשֶׁר לוֹ, בְּבָנִים שֶׁיִּחְיוּ וּבִנְכָסִים שֶׁיִּרְבּוּ. בָּרֵךְ יְהֹוָה חֵילוֹ וּפֹֽעַל יָדָיו תִּרְצֶה:: וְיִהְיוּ נְכָסָיו וּנְכָסֵֽינוּ מֻצְלָחִים וּקְרוֹבִים לָעִיר, וְאַל יִזְדַּקֵּק לְפָנָיו וְלֹא לְפָנֵֽינוּ שׁוּם דְּבַר חֵטְא וְהִרְהוּר עָוֹן. וְיִהְיֶה שָׂשׂ וְשָׂמֵֽחַ כָּל הַיָּמִים, בְּעֹֽשֶׁר וְכָבוֹד, מֵעַתָּה וְעַד עוֹלָם. לֹא יֵבוֹשׁ בָּעוֹלָם הַזֶּה וְלֹא יִכָּלֵם לָעוֹלָם הַבָּא. אָמֵן כֵּן יְהִי רָצוֹן.

הָרַחֲמָן הוּא יְחַיֵּֽינוּ וִיזַכֵּֽנוּ וִיקָרְבֵֽנוּ

לִימוֹת הַמָּשִֽׁיחַ וּלְבִנְיַן בֵּית הַמִּקְדָּשׁ וּלְחַיֵּי הָעוֹלָם הַבָּא.

מִגְדּוֹל יְשׁוּעוֹת מַלְכּוֹ

וְעֹשֶׂה־חֶֽסֶד לִמְשִׁיחוֹ לְדָוִד וּלְזַרְעוֹ

עַד־עוֹלָם

כְּפִירִים רָשׁוּ וְרָעֵֽבוּ

וְדֹרְשֵׁי יְהֹוָה לֹא־יַחְסְרוּ כָל־טוֹב׃

נַֽעַר הָיִֽיתִי גַּם־זָקַֽנְתִּי

וְלֹא־רָאִֽיתִי צַדִּיק נֶעֱזָב

וְזַרְעוֹ מְבַקֶּשׁ־לָֽחֶם

כָּל־הַיּוֹם חוֹנֵן וּמַלְוֶה, וְזַרְעוֹ לִבְרָכָה

מַה שֶּׁאָכַֽלְנוּ יִהְיֶה לְשָׂבְעָה

וּמַה שֶּׁשָּׁתִֽינוּ יִהְיֶה לִרְפוּאָה

וּמַה שֶּׁהוֹתַֽרְנוּ יִהְיֶה לִבְרָכָה

כְּדִכְתִיב:

וַיִּתֵּן לִפְנֵיהֶם וַיֹּאכְלוּ וַיּוֹתִֽרוּ כִּדְבַר יְהֹוָה

בְּרוּכִים אַתֶּם לַיהֹוָה, עֹשֵׂה שָׁמַֽיִם וָאָֽרֶץ

בָּרוּךְ הַגֶּֽבֶר אֲשֶׁר יִבְטַח בַּיהֹוָה

וְהָיָה יְהֹוָה מִבְטַחוֹ

יְהֹוָה עֹז לְעַמּוֹ יִתֵּן

יְהֹוָה יְבָרֵךְ אֶת־עַמּוֹ בַשָּׁלוֹם

עוֹשֶׂה שָׁלוֹם בִּמְרוֹמָיו

הוּא בְרַחֲמָיו יַעֲשֶׂה שָׁלוֹם עָלֵֽינוּ

וְעַל כָּל עַמּוֹ יִשְׂרָאֵל, וְאִמְרוּ אָמֵן.

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם בּוֹרֵא פְּרִי הַגָפֶן.

[שותים כוס שלישית בַּהֲסָבַה לשְׂמֹאל, לשון שלישית לגאולה: וְגָאַלְתִּי אֶתְכֶם בִּזְרוֹעַ נְטוּיָה וּבִשְׁפָטִים גְּדֹלִים.]

[מוזגים כוס לאליהו הנביא ויש נוהגים לפתוח את הדלת ולומר:]

שְׁפֹךְ חֲמָתְךָ אֶל הַגּוֹיִם אֲשֶׁר לֹא יְדָעוּךָ וְעַל מַמְלָכוֹת אֲשֶׁר בְּשִׁמְךָ

לֹא קָרָאוּ. כִּי אָכַל אֶת יַעֲקֹב וְאֶת נָוֵהוּ הֵשַׁמּוּ. שְׁפֹךְ עֲלֵיהֶם זַעְמֶךָ

וַחֲרוֹן אַפְּךָ יַשִׂיגֵם. תִּרְדֹּף בְּאַף וְתַשְׁמִידֵם מִתַּחַת שְׁמֵי יְיָ.

מנשה קדישמן, ״ראש כבשה ויונים״

הַלֵּל

[מוזגים כוס רביעית, לשון רביעית של גאולה: ״וְלָקַחְתִּי אֶתְכֶם לִי לְעָם״.]

לֹא לָנוּ יְיָ לֹא לָנוּ, כִּי לְשִׁמְךָ תֵּן כָּבוֹד, עַל חַסְדְּךָ, עַל אֲמִתֶּךָ. לָמָּה יֹאמְרוּ הַגּוֹיִם אַיֵּה נָא אֱלֹהֵיהֶם, וֵאלֹהֵינוּ בַשָּׁמָיִם, כֹּל אֲשֶׁר חָפֵץ עָשָׂה. עֲצַבֵּיהֶם כֶּסֶף וְזָהָב מַעֲשֵׂה יְדֵי אָדָם. פֶּה לָהֶם וְלֹא יְדַבֵּרוּ, עֵינַיִם לָהֶם וְלֹא יִרְאוּ. אָזְנַיִם לָהֶם וְלֹא יִשְׁמָעוּ, אַף לָהֶם וְלֹא יְרִיחוּן. יְדֵיהֶם וְלֹא יְמִישׁוּן, רַגְלֵיהֶם וְלֹא יְהַלֵּכוּ, לֹא יֶהְגּוּ בִּגְרוֹנָם. כְּמוֹהֶם יִהְיוּ עֹשֵׂיהֶם, כֹּל אֲשֶׁר בֹּטֵחַ בָּהֶם. יִשְׂרָאֵל בְּטַח בַּיְיָ, עֶזְרָם וּמָגִנָּם הוּא. בֵּית אַהֲרֹן בִּטְחוּ בַּיְיָ, עֶזְרָם וּמָגִנָּם הוּא. יִרְאֵי יְיָ בִּטְחוּ בַּיְיָ, עֶזְרָם וּמָגִנָּם הוּא.

יְיָ זְכָרָנוּ יְבָרֵךְ, יְבָרֵךְ אֶת בֵּית יִשְׂרָאֵל, יְבָרֵךְ אֶת בֵּית אַהֲרֹן. יְבָרֵךְ יִרְאֵי יְיָ, הַקְּטַנִים עִם הַגְּדֹלִים. יֹסֵף יְיָ עֲלֵיכֶם, עֲלֵיכֶם וְעַל בְּנֵיכֶם. בְּרוּכִים אַתֶּם לַיְיָ, עֹשֵׂה שָׁמַיִם וָאָרֶץ. הַשָּׁמַיִם שָׁמַיִם לַיְיָ וְהָאָרֶץ נָתַן לִבְנֵי אָדָם. לֹא הַמֵּתִים יְהַלְלוּ יָהּ וְלֹא כָּל יֹרְדֵי דוּמָה. וַאֲנַחְנוּ נְבָרֵךְ יָהּ מֵעַתָּה וְעַד עוֹלָם. הַלְלוּיָהּ:

אָהַבְתִּי כִּי יִשְׁמַע יְיָ אֶת קוֹלִי, תַּחֲנוּנָי. כִּי הִטָּה אָזְנוֹ לִי וּבְיָמַי אֶקְרָא. אֲפָפוּנִי חֶבְלֵי מָוֶת וּמְצָרֵי שְׁאוֹל מְצָאוּנִי, צָרָה וְיָגוֹן אֶמְצָא. וּבְשֵׁם יְיָ אֶקְרָא, אָנָּא יְיָ מַלְּטָה נַפְשִׁי. חַנוּן יְיָ וְצַדִיק, וֵאלֹהֵינוּ מְרַחֵם. שֹׁמֵר פְּתָאיִם יְיָ, דַלּוֹתִי וְלִי יְהוֹשִׁיעַ. שׁוּבִי נַפְשִׁי לִמְנוּחָיְכִי, כִּי יְיָ גָּמַל עָלָיְכִי. כִּי חִלַּצְתָּ נַפְשִׁי מִמָּוֶת, אֶת עֵינִי מִן דִּמְעָה, אֶת רַגְלִי מִדֶּחִי. אֶתְהַלֵּךְ לִפְנֵי יְיָ בְּאַרְצוֹת הַחַיִּים. הֶאֱמַנְתִּי כִּי אֲדַבֵּר, אֲנִי עָנִיתִי מְאֹד. אֲנִי אָמַרְתִּי בְחָפְזִי, כָּל הָאָדָם כֹּזֵב.

מָה אָשִׁיב לַיְיָ כָּל תַּגְמוּלוֹהִי עָלָי. כּוֹס יְשׁוּעוֹת אֶשָּׂא וּבְשֵׁם יְיָ אֶקְרָא. נְדָרַי לַיְיָ אֲשַׁלֵּם נֶגְדָה נָּא לְכָל עַמּוֹ. יָקָר בְּעֵינֵי יְיָ הַמָּוְתָה לַחֲסִידָיו. אָנָּא יְיָ כִּי אֲנִי עַבְדֶּךָ, אֲנִי עַבְדְּךָ בֶּן אֲמָתֶךָ, פִּתַּחְתָּ לְמוֹסֵרָי. לְךָ אֶזְבַּח זֶבַח תּוֹדָה וּבְשֵׁם יְיָ אֶקְרָא. נְדָרַי לַיְיָ אֲשַׁלֵם נֶגְדָה נָא לְכָל עַמוֹ. בְּחַצְרוֹת בֵּית יְיָ, בְּתוֹכֵכִי יְרוּשָׁלָיִם, הַלְלוּיָהּ:

הַלְלוּ אֶת יְיָ כָּל גּוֹיִם, שַׁבְּחוּהוּ כָּל הָאֻמִּים. כִּי גָבַר עָלֵינוּ חַסְדּוֹ, וֶאֱמֶת יְיָ לְעוֹלָם, הַלְלוּיָהּ:

הוֹדוּ לַיְיָ כִּי טוֹב     כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

יֹאמַר נָא יִשְׂרָאֵל    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

יֹאמְרוּ נָא בֵית אַהֲרֹן    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

יֹאמְרוּ נָא יִרְאֵי יְיָ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

מִן הַמֵּצַר קָרָאתִי יָהּ, עָנָנִי בַּמֶּרְחָב יָהּ. יְיָ לִי לֹא אִירָא, מַה יַּעֲשֶׂה לִי אָדָם. יְיָ לִי בְּעֹזְרָי וַאֲנִי אֶרְאֶה בְּשׂנְאָי. טוֹב לַחֲסוֹת בַּיְיָ מִבְּטֹחַ בָּאָדָם. טוֹב לַחֲסוֹת בַּיְיָ מִבְּטֹחַ בִּנְדִיבִים. כָּל גּוֹיִם סְבָבוּנִי, בְּשֵׁם יְיָ כִּי אֲמִילַם. סַבּוּנִי גַם סְבָבוּנִי, בְּשֵׁם יְיָ כִּי אֲמִילַם. סַבּוּנִי כִדְּבֹרִים, דֹּעֲכוּ כְּאֵשׁ קוֹצִים, בְּשֵׁם יְיָ כִּי אֲמִילַם. דָּחֹה דְּחִיתַנִי לִנְפֹּל, וַיְיָ עֲזָרָנִי. עָזִּי וְזִמְרָת יָהּ וַיְהִי לִי לִישׁוּעָה. קוֹל רִנָּה וִישׁוּעָה בְּאָהֳלֵי צַדִּיקִים, יְמִין יְיָ עֹשֵָׂה חָיִל. יְמִין יְיָ רוֹמֵמָה, יְמִין יְיָ עֹשֵָׂה חָיִל. לֹא אָמוּת כִּי אֶחְיֶה, וַאֲסַפֵּר מַעֲשֵׂי יָהּ. יַסֹּר יִסְּרַנִי יָּהּ, וְלַמָּוֶת לֹא נְתָנָנִי. פִּתְחוּ לִי שַׁעֲרֵי צֶדֶק, אָבֹא בָם, אוֹדֶה יָהּ. זֶה הַשַּׁעַר לַיְיָ, צַדִּיקִים יָבֹאוּ בוֹ.

אוֹדְךָ כִּי עֲנִיתָנִי וַתְּהִי לִי לִישׁוּעָה.

אוֹדְךָ כִּי עֲנִיתָנִי וַתְּהִי לִי לִישׁוּעָה.

אֶבֶן מָאֲסוּ הַבּוֹנִים הָיְתָה לְרֹאשׁ פִּנָּה.

אֶבֶן מָאֲסוּ הַבּוֹנִים הָיְתָה לְרֹאשׁ פִּנָּה.

מֵאֵת יְיָ הָיְתָה זֹּאת הִיא נִפְלָאת בְּעֵינֵינוּ.

מֵאֵת יְיָ הָיְתָה זֹּאת הִיא נִפְלָאת בְּעֵינֵינוּ.

זֶה הַיּוֹם עָשָׂה יְיָ נָגִילָה וְנִשְׂמְחָה בוֹ.

זֶה הַיּוֹם עָשָׂה יְיָ נָגִילָה וְנִשְׂמְחָה בוֹ.

אָנָּא יְיָ, הוֹשִיעָה נָּא.    אָנָּא יְיָ, הוֹשִיעָה נָּא.

אָנָּא יְיָ, הַצְלִיחָה נָא.    אָנָּא יְיָ, הַצְלִיחָה נָא.

בָּרוּךְ הַבָּא בְּשֵׁם יְיָ, בֵּרַכְנוּכֶם מִבֵּית יְיָ.

בָּרוּךְ הַבָּא בְּשֵׁם יְיָ, בֵּרַכְנוּכֶם מִבֵּית יְיָ.

אֵל יְיָ וַיָּאֶר לָנוּ. אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ.

אֵל יְיָ וַיָּאֶר לָנוּ. אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ.

אֵלִי אַתָּה וְאוֹדֶךָּ, אֱלֹהַי אֲרוֹמְמֶךָּ.

אֵלִי אַתָּה וְאוֹדֶךָּ, אֱלֹהַי אֲרוֹמְמֶךָּ.

הוֹדוּ לַיְיָ כִּי טוֹב, כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

הוֹדוּ לַיְיָ כִּי טוֹב, כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ.

[נוסח אשכנז:] יְהַלְלוּךָ יי אֱלֹהֵינוּ כָּל מַעֲשֶׂיךָ, וַחֲסִידֶיךָ צַדִּיקִים עוֹשֵׂי רְצוֹנֶךָ, וְכָל עַמְךָ בֵּית יִשְׂרָאֵל בְּרִנָה יוֹדוּ וִיבָרְכוּ, וִישַׁבְּחוּ וִיפָאֲרוּ, וִירוֹמְמוּ וְיַעֲרִיצוּ, וְיַקְדִּישׁוּ וְיַמְלִיכוּ אֶת שִׁמְךָ, מַלְכֵּנוּ. כִּי לְךָ טוֹב לְהוֹדוֹת וּלְשִׁמְךָ נָאֱה לְזַמֵר, כִּי מֵעוֹלָם וְעַד עוֹלָם אַתָּה אֵל.

הוֹדוּ לַייָ כִּי טוֹב    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ:

הוֹדוּ לֵאלֹהֵי הָאֱלֹהִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ:

הוֹדוּ לַאֲדֹנֵי הָאֲדֹנִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְעֹשֵׂה נִפְלָאוֹת גְדֹלוֹת לְבַדּוֹ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְעֹשֵׂה הַשָּׁמַיִם בִּתְבוּנָה    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְרוֹקַע הָאָרֶץ עַל הַמָּיְם    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְעֹשֵׂה אוֹרִים גְּדֹלִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

אֶת הַשֶּׁמֶשׁ לְמֶמְשֶׁלֶת בַּיוֹם    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

אֶת הַיָּרֵחַ וְכוֹכָבִים לְמֶמְשְׁלוֹת בַּלַּיְלָה    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְמַכֵּה מִצְרַיִם בִּבְכוֹרֵיהֶם    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וַיוֹצֵא יִשְׂרָאֵל מִתּוֹכָם    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרוֹעַ נְטוּיָה    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְגֹזֵר יַם סוּף לִגְזָרִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וְהֶעֱבִיר יִשְׂרָאֵל בְּתוֹכוֹ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וְנִעֵר פַּרְעֹה וְחֵילוֹ בְיַם סוּף    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְמוֹלִיךְ עַמּוֹ בַּמִּדְבָּר    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְמַכֵּה מְלָכִים גְּדֹלִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וַיַּהֲרֹג מְלָכִים אַדִירִים    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

לְסִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וּלְעוֹג מֶלֶךְ הַבָּשָׁן    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וְנָתַן אַרְצָם לְנַחֲלָה    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

נַחֲלָה לְיִשְׂרָאֵל עַבְדּוֹ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

שֶׁבְּשִׁפְלֵנוּ זָכַר לָנוּ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

וַיִפְרְקֵנוּ מִצָּרֵינוּ    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

נֹתֵן לֶחֶם לְכָל בָּשָׂר    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ

הוֹדוּ לְאֵל הַשָּׁמָיִם    כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ:

״לְגֹזֵר יַם סוּף לִגְזָרִים — כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ״:

כאמור, השאלה היסודית היא: ישנה הבטחה של הגנה על ישראל, אבל יש התניות. ויש לנו כאן דוגמה. הפסוקים ברורים מאוד: הקדוש־ברוך־הוא אומר למשה, אני לא יכול להתערב בעדכם, אלא אם כן אתם מתקדמים. אחר כך נראה. להתקדם משמע מעשה המבטא את האמונה, ודי בזה. אז הקדוש־ברוך־הוא יכול לומר לשרו של מצרים: נכון ״שאלו עובדי עבודה זרה ואלו עובדי עבודה זרה״ אבל אלו, בני ישראל מאמינים. זה הסוד של ההיסטוריה של עם ישראל. (מניטו, שיעור על פרשת השבוע ״בשלח״, בשנת 1987, מכון מניטו.)

נִשְׁמַת כָּל חַי תְּבָרֵךְ אֶת שִׁמְךָ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ. וְרוּחַ כָּל בָּשָׂר תְּפָאֵר וּתְרוֹמֵם זִכְרְךָ מַלְכֵּנוּ תָּמִיד:

מִן הָעוֹלָם וְעַד הָעוֹלָם אַתָּה אֵל. וּמִבַּלְעָדֶיךָ אֵין לָנוּ מֶלֶךְ גּוֹאֵל וּמוֹשִׁיעַ. פּוֹדֶה וּמַצִּיל וּמְפַרְנֵס וְעוֹנֶה וּמְרַחֵם בְּכָל עֵת צָרָה וְצוּקָה.

אֵין לָנוּ מֶלֶךְ עוֹזֵר וְסוֹמֵךְ אֶלָּא אָתָּה: אֱלֹהֵי הָרִאשׁוֹנִים וְהָאַחֲרוֹנִים. אֱלוֹהַּ כָּל בְּרִיוֹת. אֲדוֹן כָּל תּוֹלָדוֹת. הַמְּהֻלָּל בְּכָל (בְּרוֹב) הַתִּשְׁבָּחוֹת. הַמְּנַהֵג עוֹלָמוֹ בְּחֶסֶד וּבְרִיּוֹתָיו בְּרַחֲמִים:

וַיהֹוָה עֵר. הִנֵּה לֹא יָנוּם וְלֹא יִישָׁן. הַמְעוֹרֵר יְשֵׁנִים. וְהַמֵּקִיץ נִרְדָּמִים. (מְחַיֵה מֵתִים וְרוֹפֵא חוֹלִים פּוֹקֵחַ עִוְרִים וְזוֹקֵף כְּפוּפִים) וְהַמֵּשִׂיחַ אִלְמִים. וְהַמַּתִּיר אֲסוּרִים. וְהַסּוֹמֵךְ נוֹפְלִים. וְהַזּוֹקֵף כְּפוּפִים. וְהַמְּפַעֲנֵחַ נֶעֱלָמִים. וּלְךָ לְבַדְּךָ אֲנַחְנוּ מוֹדִים:

וְאִלּוּ פִינוּ מָלֵא שִׁירָה כַּיָּם. וּלְשׁוֹנֵנוּ רִנָּה כַּהֲמוֹן גַּלָּיו. וְשִׂפְתוֹתֵינוּ שֶׁבַח כְּמֶרְחֲבֵי רָקִיעַ. וְעֵינֵינוּ מְאִירוֹת כַּשֶּׁמֶשׁ וְכַיָּרֵחַ. וְיָדֵינוּ פְרוּשׂוֹת כְּנִשְׁרֵי שָׁמָיִם. וְרַגְלֵינוּ קַלּוֹת כָּאַיָּלוֹת.

אֵין אֲנַחְנוּ מַסְפִּיקִים לְהוֹדוֹת לְךָ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ. וּלְבָרֵךְ אֶת שִׁמְךָ מַלְכֵּנוּ. עַל אַחַת מֵאָלֶף אֶלֶף אַלְפֵי אֲלָפִים וְרִבֵּי רְבָבוֹת פְּעָמִים. הַטּוֹבוֹת נִסִּים וְנִפְלָאוֹת שֶׁעָשִׂיתָ עִם אֲבוֹתֵינוּ וְעִמָּנוּ:

מִלְּפָנִים מִמִּצְרַיִם גְּאַלְתָּנוּ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ. וּמִבֵּית עֲבָדִים פְּדִיתָנוּ. בְּרָעָב זַנְתָּנוּ. וּבְשָׂבָע כִּלְכַּלְתָּנוּ. מֵחֶרֶב הִצַּלְתָּנוּ. וּמִדֶּבֶר מִלַּטְתָּנוּ. וּמֵחֳלָיִם רָעִים וְרַבִּים וְנֶאֱמָנִים דִּלִּיתָנוּ:

עַד הֵנָּה עֲזָרוּנוּ רַחֲמֶיךָ. וְלֹא עֲזָבוּנוּ חֲסָדֶיךָ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ. וְאַל תִּטְּשֵׁנוּ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ לָנֶצַח:

עַל כֵּן אֵבָרִים שֶׁפִּלַּגְתָּ בָּנוּ. וְרוּחַ וּנְשָׁמָה שֶׁנָּפַחְתָּ בְּאַפֵּינוּ. וְלָשׁוֹן אֲשֶׁר שַׂמְתָּ בְּפִינוּ.

הֵן הֵם. יוֹדוּ וִיבָרְכוּ וִישַׁבְּחוּ וִיפָאֲרוּ וִישׁוֹרְרוּ וִירוֹמְמוּ וְיַעֲרִיצוּ וְיַקְדִּישׁוּ וְיַמְלִיכוּ אֶת שִׁמְךָ מַלְכֵּנוּ תָּמִיד: כִּי כָל פֶּה לְךָ יוֹדֶה. וְכָל לָשׁוֹן לְךָ תִשָּׁבַע. וְכָל עַיִן לְךָ תְּצַפֶּה. וְכָל בֶּרֶךְ לְךָ תִכְרַע. וְכָל קוֹמָה לְפָנֶיךָ תִשְׁתַּחֲוֶה. וְכָל הַלְּבָבוֹת יִירָאוּךָ. וְכָל קֶרֶב וּכְלָיוֹת יְזַמְּרוּ לִשְׁמֶךָ.

כַּדָּבָר שֶׁכָּתוּב. כָּל עַצְמוֹתַי תֹּאמַרְנָה יְהֹוָה מִי כָמוֹךָ. מַצִּיל עָנִי מֵחָזָק מִמֶּנּוּ. וְעָנִי וְאֶבְיוֹן מִגּוֹזְלוֹ.

נוסח אשכנז:

מִי יִדְמֶה לָּךְ, וּמִי יִשְׁוֶה לָּךְ, וּמִי יַעֲרָךְ לָךְ, הָאֵל הַגָּדוֹל הַגִּבּוֹר וְהַנּוֹרָא אֵל עֶלְיוֹן, קוֹנֵה שָׁמַיִם וָאָרֶץ. נְהַלֶּלְךָ וּנְשַׁבֵּחֲךָ וּנְפָאֶרְךָ וּנְבָרֵךְ אֶת שֵׁם קָדְשֶׁךָ, כָּאָמוּר: לְדָוִד, בָּרְכִי נַפְשִׁי אֶת יְהֹוָה, וְכָל קְרָבַי אֶת שֵׁם קָדְשׁוֹ:

הָאֵל בְּתַעֲצֻמוֹת עֻזֶּךָ, הַגָּדוֹל בִּכְבוֹד שְׁמֶךָ, הַגִּבּוֹר לָנֶצַח וְהַנּוֹרָא בְּנוֹרְאוֹתֶיךָ. הַמֶּלֶךְ הַיּוֹשֵׁב עַל כִּסֵּא רָם וְנִשָּׂא. שׁוֹכֵן עַד מָרוֹם וְקָדוֹשׁ שְׁמוֹ. וְכָתוּב רַנְּנוּ צַדִּיקִים בַּיְהֹוָה, לַיְשָׁרִים נָאוָה תְהִלָּה.

בְּפִי יְשָׁרִים תִּתְהַלָּל, וּבְדִבְרֵי צַדִּיקִים תִּתְבָּרַךְ, וּבִלְשׁוֹן חֲסִידִים תִּתְרוֹמָם, וּבְקֶרֶב קְדוֹשִׁים תִּתְקַדָּשׁ.

וּבְמַקְהֲלוֹת רִבְבוֹת עַמְּךָ בֵּית יִשְׂרָאֵל, בְּרִנָּה יִתְפָּאַר שִׁמְךָ מַלְכֵּנוּ בְּכָל דּוֹר וָדוֹר, שֶׁכֵּן חוֹבַת כָּל הַיְצוּרִים, לְפָנֶיךָ יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ, לְהוֹדוֹת לְהַלֵּל לְשַׁבֵּחַ לְפָאֵר לְרוֹמֵם לְהַדֵּר לְבָרֵךְ לְעַלֵּה וּלְקַלֵּס, עַל כָּל דִּבְרֵי שִׁירוֹת וְתִשְׁבְּחוֹת דָּוִד בֶּן יִשַׁי עַבְדְּךָ מְשִׁיחֶךָ:

וּבְכֵן יִשְׁתַּבַּח שִׁמְךָ לָעַד מַלְכֵּנוּ, הָאֵל, הַמֶּלֶךְ הַגָּדוֹל, וְהַקָּדוֹשׁ, בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ. כִּי לְךָ נָאֶה יְהֹוָה אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ שִׁיר וּשְׁבָחָה, הַלֵּל וְזִמְרָה, עֹז וּמֶמְשָׁלָה, נֶצַח, גְּדֻלָּה וּגְבוּרָה תְּהִלָּה וְתִפְאֶרֶת, קְדֻשָּׁה, וּמַלְכוּת.

בְּרָכוֹת, וְהוֹדָאוֹת, לְשִׁמְךָ הַגָּדוֹל, וְהַקָּדוֹשׁ, וּמֵעוֹלָם וְעַד עוֹלָם אַתָּה אֵל:

בָּרוּךְ אַתָּה יְהֹוָה, אֵל מֶלֶךְ, גָּדוֹל וּמְהֻלָּל בַּתִּשְׁבָּחוֹת, אֵל הַהוֹדָאוֹת, אֲדוֹן הַנִּפְלָאוֹת, בּוֹרֵא כָּל הַנְּשָׁמוֹת, רִבּוֹן כָּל הַמַּעֲשִׂים, הַבּוֹחֵר בְּשִׁירֵי זִמְרָה, מֶלֶךְ יָחִיד אֵל, חֵי הָעוֹלָמִים:

נוסח ספרדים/עדות מזרח:

שַׁוְעַת עֲנִיִּים אַתָּה תִּשְׁמַע. צַעֲקַת הַדַּל תַּקְשִׁיב וְתוֹשִׁיעַ. וְכָתוּב רַנְּנוּ צַדִּיקִים בַּיְיָ לַיְשָׁרִים נָאוָה תְהִלָּה:

בְּפִי יְשָׁרִים תִּתְרוֹמָם:

וּבְשִׂפְתֵי צַדִּיקִים תִּתְבָּרַךְ:

וּבִלְשׁוֹן חֲסִידִים תִּתְקַדָּשׁ:

וּבְקֶרֶב קְדוֹשִׁים תִּתְהַלָּל:

בְּמִקְהֲלוֹת רִבְבוֹת עַמְּךָ בֵּית יִשְׂרָאֵל. שֶׁכֵּן חוֹבַת כָּל הַיְצוּרִים, לְפָנֶיךָ יְיָ אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ לְהוֹדוֹת. לְהַלֵּל. לְשַׂבֵּחַ. לְפָאֵר. לְרוֹמֵם. לְהַדֵּר. וּלְנַצֵּחַ. עַל כָּל דִּבְרֵי שִׁירוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת דָּוִד בֶּן יִשַׁי עַבְדְּךָ מְשִׁיחֶךָ:

וּבְכֵן, יִשְׁתַּבַּח שִׁמְךָ לָעַד. מַלְכֵּנוּ הָאֵל הַמֶּלֶךְ הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ.

כִּי לְךָ נָאֶה יְיָ אֱלֹהֵינוּ וֵאלֹהֵי אֲבוֹתֵינוּ לְעוֹלָם וָעֶד שִׁיר וּשְׁבָחָה.

הַלֵּל וְזִמְרָה עֹז. וּמֶמְשָׁלָה. נֶצַח. גְּדוּלָה. גְּבוּרָה. תְּהִלָּה וְתִפְאֶרֶת. קְדֻשָׁה. וּמַלְכוּת.

בְּרָכוֹת וְהוֹדָאוֹת לְשִׁמְךָ הַגָּדוֹל וְהַקָּדוֹשׁ. וּמֵעוֹלָם וְעַד עוֹלָם אַתָּה אֵל:

בָּרוּךְ אַתָּה (לא לקרוא בשם ומלכות) מֶלֶךְ גָּדוֹל וּמְהֻלָּל בַּתִּשׁבָּחוֹת. אֵל הַהוֹדָאוֹת. אֲדוֹן הַנִּפְלָאוֹת. בּוֹרֵא כָּל הַנְּשָׁמוֹת. רִבּוֹן כָּל הַמַּעֲשִׂים. הַבּוֹחֵר בְּשִׁירֵי זִמְרָה מֶלֶךְ אֵל חַי הָעוֹלָמִים. (אָמֵן):

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם בּוֹרֵא פְּרִי הַגָּפֶן.

[שתיית כוס רביעית בהסבה לשמאל, שהיא כנגד הלשון הרביעית של הגאולה: ״וְלָקַחְתִּי אֶתְכֶם לִי לְעָם״].

בהגדת פסח ארצישראלית של הרב מנחם כשר נכתב שהכוס החמישית היא כנגד העלייה לארץ־ישראל, כפי שנאמר בפסוק ״והבאתי אתכם אל הארץ״. לאחר שזכינו לעלות לארץ, לדעת הרב כשר היה ״טוב ויפה לקיים מצווה מן המובחר בשתיית כוס חמישית, ולומר עליה הלל הגדול״.

בדומה לרב מנחם כשר, כך גם ביקש לעשות מניטו, ובלשונו:

״הבה נעמיק בעניין הכוס החמישית הזאת. מדובר כאן במבחן אמיתי. בימינו, שותים את הכוס החמישית רק אלה המכירים כי הפועל החמישי התגשם, ושהקדוש־ברוך־הוא, הוא הוא שקיבץ אותנו לכאן. אלה שאינם מכירים בכך שמה׳ הייתה זאת, אלה אינם שותים את הכוס החמישית. אני אומר כאן דבר נורא:

״פירוש, כי מי שאינו שותה את הכוס החמישית אינו מכיר בעובדה כי הקדוש־ברוך־הוא הוא שהשיב אותנו לארצנו וקיבץ אותנו כאן בארץ־ישראל. אם כך, אם זה לא הקדוש־ברוך־הוא, אז מי הוא זה ואיזהו שהשיב אותנו הציונים? אמירה שכזאת היא כמו לטעון כי משה רבנו הוא שהוציא אותנו ממצרים...״

(מניטו, שיעור בנושא ״חמש לשונות הגאולה וחמשת הכוסות״, מכון מניטו.)

ברכה אחרונה

בָּרוּךְ אַתָּה יְיָ אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם,

עַל הַגֶּפֶן וְעַל פְּרִי הַגֶּפֶן,

עַל תְּנוּבַת הַשָּׂדֶה וְעַל אֶרֶץ חֶמְדָּה טוֹבָה וּרְחָבָה שֶׁרָצִיתָ וְהִנְחַלְתָּ לַאֲבוֹתֵינוּ לֶאֱכֹל מִפִּרְיָהּ וְלִשְׂבֹּעַ מִטּוּבָהּ

רַחֶם נָא ד׳ אֱלֹקֵינוּ עַל יִשְׂרָאֵל עַמֶּךָ וְעַל יְרוּשָׁלַיִם עִירֶךָ וְעַל צִיּוֹן מִשְׁכַּן כְּבוֹדֶךָ וְעַל מִזְבְּחֶךָ וְעַל הֵיכָלֶךָ

וּבְנֵה יְרוּשָׁלַיִם עִיר הַקֹדֶשׁ בִּמְהֵרָה בְיָמֵינוּ וְהַעֲלֵנוּ לְתוֹכָהּ וְשַׂמְחֵנוּ בְּבִנְיָנָהּ וְנֹאכַל מִפִּרְיָהּ וְנִשְׂבַּע מִטּוּבָהּ וּנְבָרֶכְךָ עָלֶיהָ בִּקְדֻשָׁה וּבְטָהֳרָה

[בְּשַׁבָּת:] וּרְצֵה וְהַחֲלִיצֵנוּ בְּיוֹם הַשַׁבָּת הַזֶּה

וְשַׂמְחֵנוּ בְּיוֹם חַג הַמַּצּוֹת הַזֶּה,

כִּי אַתָּה ד׳ טוֹב וּמֵטִיב לַכֹּל וְנוֹדֶה לְּךָ עַל הָאָרֶץ וְעַל פְּרִי הַגָּפֶן.

בָּרוּךְ אַתָּה ד׳ עַל הָאָרֶץ וְעַל פְּרִי הַגָּפֶן.

(עַל יַיִן וּמִיץ עֲנָבִים מִתּוֹצֶרֶת הָאָרֶץ מְסַיֵּם: כִּי אַתָּה ד׳ טוֹב וּמֵטִיב לַכֹּל וְנוֹדֶה לְּךָ עַל הָאָרֶץ וְעַל פְּרִי גַּפְנָהּ. בָּרוּךְ אַתָּה ד׳ עַל הָאָרֶץ וְעַל פְּרִי גַּפְנָה).

נִרְצָה

חֲסַל סִדּוּר פֶּסַח כְּהִלְכָתוֹ, כְּכָל מִשְׁפָּטוֹ וְחֻקָתוֹ. כַּאֲשֶׁר זָכִינוּ לְסַדֵּר אוֹתוֹ, כֵּן נִזְכֶּה לַעֲשׂוֹתוֹ.

זָךְ שׁוֹכֵן מְעוֹנָה. קוֹמֵם קְהַל עֲדַת מִי מָנָה. בְּקָרוֹב נַהֵל נִטְעֵי כַנָּה, פְּדוּיִם לְצִיוֹן בְּרִנָּה.

לְשָׁנָה הַבָּאָה בִּירוּשָׁלָיִם.

[בְּאֶרֶץ יִשְׂרָאֵל אוֹמְרִים:]

לְשָׁנָה הַבָּאָה בִּירוּשָׁלָיִם הַבְּנוּיָה.

״חסל סדור פסח כהלכתו״ — כלומר סיום של הסדר של פסח, של המצווה לזכור: ״למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים״. אבל זה לא הפסח עצמו משתי סיבות: ראשית מפני שאין לנו בית המקדש, ולכן לא עושים את הפסח ממש אלא זכר לפסח שהוא זכר לזכר לפסח. וזאת מכיוון שמה שנשאר לנו הוא ליל הסדר עם כל סידור ההגדה, וגם קורבן פסח עצמו — אין לנו. וקורבן פסח עצמו היה כבר הוא הזכר של הפסח במצרים. ולכן הכוונה הראשונה של הקטע הזה, כשם שזכינו לסדר אותו — את סדר פסח, כך נזכה לעשותו — את קורבן פסח עצמו. אבל גם קורבן פסח עצמו הוא הזכר של הגאולה עצמה. ולכן יש כוונה שנייה — ״כשם שזכינו לסדר אותו, כך נזכה לעשותו״ — לא רק קורבן הפסח אלא פסח עצמו — היציאה, הגאולה, הגאולה האחרונה. (מניטו, שיעור על עולת הראי״ה, מס׳ 3, מכון מניטו.)

אילן ברוך, "ציפורי דרור בירושלים". שמן על בד

ויהי בחצי הלילה

יניי, פייטן מהמאה ה־5-4 תחת השלטון הביזנטי בארץ־ישראל

אָז רוֹב נִסִּים הִפְלֵאתָ בַּלַּיְלָה,

בְּרֹאשׁ אַשְׁמוֹרֶת זֶה הַלַּיְלָה,

גֵר צֶדֶק נִצַּחְתּוֹ כְּנֶחֱלַק לוֹ לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

דַּנְתָּ מֶלֶךְ גְּרָר בַּחֲלוֹם הַלַּיְלָה,

הִפְחַדְתָּ אֲרַמִי בְּאֶמֶשׁ לַּיְלָה,

וַיָּשַׂר יִשְׂרָאֵל לְמַלְאָךְ וַיוּכַל לוֹ לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

זֶרַע בְּכוֹרֵי פַתְרוֹס מָחַצְתָּ בַּחֲצִי הַלַּיְלָה,

חֵילָם לֹא מָצְאוּ בְּקוּמָם בַּלַּיְלָה,

טִיסַת נְגִיד חֲרשֶׁת סִלִיתָ בְּכוֹכְבֵי לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

יָעַץ מְחָרֵף לְנוֹפֵף אִוּוּי, הוֹבַשְׁתָּ פְגָרָיו בַּלַּיְלָה,

כָּרַע בֵּל וּמַצָבוֹ בְּאִישׁוֹן לַּיְלָה,

לְאִישׁ חֲמוּדוֹת נִגלָה רָז חֲזוֹת לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

מִשְׁתַּכֵּר בִּכְלֵי קֹדֶשׁ נֶהֱרַג בּוֹ בַּלַּיְלָה,

נוֹשַׁע מִבּוֹר אֲרָיוֹת פּוֹתֵר בִּעֲתוּתֵי לַיְלָה,

שִׂנְאָה נָטַר אֲגָגִי וְכָתַב סְפָרִים בַּלַּיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

עוֹרַרְתָּ נִצְחֲךָ עָלָיו בְּנֶדֶד שְׁנַת לַּיְלָה,

פּוּרָה תִדְרוֹךְ לשׁוֹמֵר מַה מִלַּיְלָה,

צָרַח כַּשׁוֹמֵר וְשָׂח: אָתָא בֹּקֶר וְגַם לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

קָרֵב יוֹם אֲשֶׁר הוּא לֹא יוֹם וְלֹא לַּיְלָה,

רָם הוֹדַע כִּי לְךָ הַיוֹם אַף לְךָ לַּיְלָה,

שׁוֹמְרִים הַפְקֵד לְעִירְךָ כָּל הַיוֹם וְכָל הַלַּיְלָה,

תָּאִיר כְּאוֹר יוֹם חֶשְׁכַּת לַיְלָה,

וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה.

כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה

מחבר לא ידוע, מופיע בהגדות ימי הביניים

אַדִיר בִּמְלוּכָה, בָּחוּר כַּהֲלָכָה, גְּדוּדָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

דָּגוּל בִּמְלוּכָה, הָדוּר כַּהֲלָכָה, וָתִיקָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

זַכַּאי בִּמְלוּכָה, חָסִין כַּהֲלָכָה טַפְסְרָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

יָחִיד בִּמְלוּכָה, כַּבִּיר כַּהֲלָכָה לִמוּדָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

מוֹשֵׁל בִּמְלוּכָה, נוֹרָא כַּהֲלָכָה סְבִיבָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

עָנָיו בִּמְלוּכָה, פּוֹדֶה כַּהֲלָכָה, צַדִּיקָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

קָּדוֹשׁ בִּמְלוּכָה, רַחוּם כַּהֲלָכָה שִׁנְאַנָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

תַּקִיף בִּמְלוּכָה, תּוֹמֵךְ כַּהֲלָכָה תְּמִימָיו יֹאמְרוּ לוֹ: לְךָ וּלְךָ, לְךָ כִּי לְךָ, לְךָ אַף לְךָ, לְךָ יְיָ הַמַּמְלָכָה, כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה.

אַדִּיר הוּא

מחבר לא ידוע, מופיע בהגדות אשכנז החל מהמאה ה־14

אַדִּיר הוּא, יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

בָּחוּר הוּא, גָּדוֹל הוּא, דָּגוּל הוּא יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב. אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה,

בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

הָדוּר הוּא, וָתִיק הוּא, זַכַּאי הוּא, יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

חָסִיד הוּא, טָהוֹר הוּא, יָחִיד הוּא, יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

כַּבִּיר הוּא, לָמוּד הוּא, מֶלֶךְ הוּא יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

נוֹרָא הוּא, סַגִּיב הוּא, עִזּוּז הוּא, יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

פּוֹדֶה הוּא, צַדִיק הוּא, קָּדוֹשׁ הוּא, יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

רַחוּם הוּא, שַׁדַּי הוּא, תַּקִּיף הוּא יִבְנֶה בֵּיתוֹ בְּקָרוֹב.

בִּמְהֵרָה, בִּמְהֵרָה, בְּיָמֵינוּ בְּקָרוֹב.

אֵל בְּנֵה, אֵל בְּנֵה, בְּנֵה בֵּיתְךָ בְּקָרוֹב.

מנשה קדישמן, ״ראש כבשה ורועה״

אֶחָד מִי יוֹדֵעַ?

מחבר לא ידוע. בכתב יד של סידור משנת 1406 נכתב כי הפיוט נמצא בבית כנסת של רבי אלעזר מוורמיזא (1230-1160 בערך.)

אֶחָד מִי יוֹדֵעַ?

אֶחָד אֲנִי יוֹדֵעַ!

אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שְׁנַיִם מִי יוֹדֵעַ?

שְׁנַיִם אֲנִי יוֹדֵעַ!

שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית. אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שְׁלשָׁה מִי יוֹדֵעַ?

שְׁלשָׁה אֲנִי יוֹדֵעַ!

שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

אַרְבַּע מִי יוֹדֵעַ?

אַרְבַּע אֲנִי יוֹדֵעַ!

אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

חֲמִשָּׁה מִי יוֹדֵעַ?

חֲמִשָּׁה אֲנִי יוֹדֵעַ!

חֲמִשָּׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שִׁשָּׁה מִי יוֹדֵעַ?

שִׁשָּׁה אֲנִי יוֹדֵעַ!

שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שִׁבְעָה מִי יוֹדֵעַ?

שִׁבְעָה אֲנִי יוֹדֵעַ!

שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שְׁמוֹנָה מִי יוֹדֵעַ?

שְׁמוֹנָה אֲנִי יוֹדֵעַ!

שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

תִּשְׁעָה מִי יוֹדֵעַ?

תִּשְׁעָה אֲנִי יוֹדֵעַ!

תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה, שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

עֲשָׂרָה מִי יוֹדֵעַ?

עֲשָׂרָה אֲנִי יוֹדֵעַ!

עֲשָׂרָה דִבְּרַיָא, תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה, שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

אַחַד עָשָׂר מִי יוֹדֵעַ?

אַחַד עָשָׂר אֲנִי יוֹדֵעַ!

אַחַד עָשָׂר כּוֹכְבַיָּא, עֲשָׂרָה דִבְּרַיָא, תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה, שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שְׁנֵים עָשָׂר מִי יוֹדֵעַ?

שְׁנֵים עָשָׂר אֲנִי יוֹדֵעַ!

שְׁנֵים עָשָׂר שִׁבְטַיָא, אַחַד עָשָׂר כּוֹכְבַיָּא, עֲשָׂרָה דִבְּרַיָא, תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה, שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

שְׁלשָׁה עָשָׂר מִי יוֹדֵעַ?

שְׁלשָׁה עָשָׂר אֲנִי יוֹדֵעַ!

שְׁלשָׁה עָשָׂר מִדַּיָא. שְׁנֵים עָשָׂר שִׁבְטַיָא, אַחַד עָשָׂר כּוֹכְבַיָּא, עֲשָׂרָה דִבְּרַיָא, תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה, שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה, שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבְּתָא, שִׁשָּׁה סִדְרֵי מִשְׁנָה, חֲמִשָׁה חוּמְשֵׁי תוֹרָה, אַרְבַּע אִמָהוֹת, שְׁלשָׁה אָבוֹת, שְׁנֵי לֻחוֹת הַבְּרִית, אֶחָד אֱלֹהֵינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ:

חַד גַּדְיָא

מחבר לא ידוע, הוא נכנס לראשונה להגדת פראג ב־1590.

חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא

דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא שׁוּנְרָא וְאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא כַלְבָּא וְנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא חוּטְרָא וְהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא נוּרָא וְשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא מַיָא וְכָבָה לְנוּרָא, דְּשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא תוֹרָא וְשָׁתָה לְמַיָא, דְּכָבָה לְנוּרָא, דְּשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא הַשׁוֹחֵט וְשָׁחַט לְתוֹרָא, דְּשָּׁתָה לְמַיָא, דְּכָבָה לְנוּרָא, דְּשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא מַלְאָךְ הַמָּוֶת וְשָׁחַט לְשׁוֹחֵט, דְּשָׁחַט לְתוֹרָא, דְּשָּׁתָה לְמַיָא, דְּכָבָה לְנוּרָא, דְּשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

וְאָתָא הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא וְשָׁחַט לְמַלְאַךְ הַמָּוֶת, דְּשָׁחַט לְשׁוֹחֵט, דְּשָׁחַט לְתוֹרָא, דְּשָּׁתָה לְמַיָא, דְּכָבָה לְנוּרָא, דְּשָׂרַף לְחוּטְרָא, דְּהִכָּה לְכַלְבָּא, דְּנָשַׁךְ לְשׁוּנְרָא, דְּאָכְלָה לְגַדְיָא, דְּזַבִּין אַבָּא בִּתְרֵי זוּזֵי, חַד גַּדְיָא, חַד גַּדְיָא.

אילן ברוך, "מבט להר הבית", שמן על בד

שיר השירים

שִׁיר הַשִּׁירִים אֲשֶׁר לִשְׁלֹמֹה. יִשָּׁקֵנִי מִנְּשִׁיקוֹת פִּיהוּ, כִּי טוֹבִים דֹּדֶיךָ מִיָּיִן. לְרֵיחַ שְׁמָנֶיךָ טוֹבִים, שֶׁמֶן תּוּרַק שְׁמֶךָ, עַל כֵּן עֲלָמוֹת אֲהֵבוּךָ. מָשְׁכֵנִי אַחֲרֶיךָ נָרוּצָה, הֱבִיאַנִי הַמֶּלֶךְ חֲדָרָיו, נָגִילָה וְנִשְׂמְחָה בָּךְ, נַזְכִּירָה דֹדֶיךָ מִיַּיִן, מֵישָׁרִים אֲהֵבוּךָ. שְׁחוֹרָה אֲנִי וְנָאוָה, בְּנוֹת יְרוּשָׁלָםִ, כְּאָהֳלֵי קֵדָר כִּירִיעוֹת שְׁלֹמֹה. אַל תִּרְאֻנִי שֶׁאֲנִי שְׁחַרְחֹרֶת, שֶׁשְּׁזָפַתְנִי הַשָּׁמֶשׁ, בְּנֵי אִמִּי נִחֲרוּ בִי, שָׂמֻנִי נֹטֵרָה אֶת הַכְּרָמִים, כַּרְמִי שֶׁלִּי לֹא נָטָרְתִּי. הַגִּידָה לִּי שֶׁאָהֲבָה נַפְשִׁי, אֵיכָה תִרְעֶה, אֵיכָה תַּרְבִּיץ בַּצָּהֳרָיִם, שַׁלָּמָה אֶהְיֶה כְּעֹטְיָה, עַל עֶדְרֵי חֲבֵרֶיךָ. אִם לֹא תֵדְעִי לָךְ הַיָּפָה בַּנָּשִׁים, צְאִי לָךְ בְּעִקְבֵי הַצֹּאן, וּרְעִי אֶת גְּדִיּוֹתַיִךְ עַל מִשְׁכְּנוֹת הָרֹעִים. לְסֻסָתִי בְּרִכְבֵי פַרְעֹה, דִּמִּיתִיךְ רַעְיָתִי. נָאווּ לְחָיַיִךְ בַּתּוֹרִים, צַּוָּארֵךְ בַּחֲרוּזִים. תּוֹרֵי זָהָב נַעֲשֶׂה לָךְ, עִם נְקֻדּוֹת הַכָּסֶף. עַד שֶׁהַמֶּלֶךְ בִּמְסִבּוֹ, נִרְדִי נָתַן רֵיחוֹ. צְרוֹר הַמֹּר דוֹדִי לִי, בֵּין שָׁדַי יָלִין. אֶשְׁכֹּל הַכֹּפֶר דּוֹדִי לִי, בְּכַרְמֵי עֵין גֶּדִי. הִנָּךְ יָפָה רַעְיָתִי, הִנָּךְ יָפָה עֵינַיִךְ יוֹנִים. הִנְּךָ יָפֶה דוֹדִי אַף נָעִים, אַף עַרְשֵׂנוּ רַעֲנָנָה. קֹרוֹת בָּתֵּינוּ אֲרָזִים, רָהִיטֵנוּ בְּרוֹתִים.

אִנִי חֲבַצֶּלֶת הַשָּׁרוֹן, שׁוֹשַׁנַּת הָעֲמָקִים. כְּשׁוֹשַׁנָּה בֵּין הַחוֹחִים, כֵּן רַעְיָתִי בֵּין הַבָּנוֹת. כְּתַפּוּחַ בַּעֲצֵי הַיַּעַר, כֵּן דּוֹדִי בֵּין הַבָּנִים, בְּצִלּוֹ חִמַּדְתִּי וְיָשַׁבְתִּי, וּפִרְיוֹ מָתוֹק לְחִכִּי. הֱבִיאַנִי אֶל בֵּית הַיָּיִן, וְדִגְלוֹ עָלַי אַהֲבָה. סַמְּכוּנִי בָּאֲשִׁישׁוֹת, רַפְּדוּנִי בַּתַּפּוּחִים, כִּי חוֹלַת אַהֲבָה אָנִי. שְׂמֹאלוֹ תַּחַת לְרֹאשִׁי וִימִינוֹ תְּחַבְּקֵנִי. הִשְׁבַּעְתִּי אֶתְכֶם בְּנוֹת יְרוּשָׁלַם, בִּצְבָאוֹת אוֹ בְּאַיְלוֹת הַשָּׂדֶה, אִם תָּעִירוּ וְאִם תְּעוֹרְרוּ, אֶת הָאַהֲבָה עַד שֶׁתֶּחְפָּץ. קוֹל דּוֹדִי הִנֵּה זֶה בָּא, מְדַלֵּג עַל הֶהָרִים, מְקַפֵּץ עַל הַגְּבָעוֹת. דּוֹמֶה דוֹדִי לִצְבִי אוֹ לְעֹפֶר הָאַיָּלִים, הִנֵּה זֶה עוֹמֵד אַחַר כָּתְלֵנוּ, מַשְׁגִּיחַ מִן הַחַלֹּנוֹת, מֵצִיץ מִן הַחֲרַכִּים. עָנָה דוֹדִי וְאָמַר לִי, קוּמִי לָךְ רַעְיָתִי יָפָתִי וּלְכִי לָךְ. כִּי הִנֵּה הַסְּתָיו עָבָר, הַגֶּשֶׁם חָלַף הָלַךְ לוֹ. הַנִּצָּנִים נִרְאוּ בָאָרֶץ, עֵת הַזָּמִיר הִגִּיעַ, וְקוֹל הַתּוֹר נִשְׁמַע בְּאַרְצֵנוּ. הַתְּאֵנָה חָנְטָה פַגֶּיהָ, וְהַגְּפָנִים סְמָדַר נָתְנוּ רֵיחַ, קוּמִי לָךְ רַעְיָתִי יָפָתִי וּלְכִי לָךְ. יוֹנָתִי בְּחַגְוֵי הַסֶּלַע, בְּסֵתֶר הַמַּדְרֵגָה הַרְאִינִי אֶת מַרְאַיִךְ, הַשְׁמִיעִנִי אֶת קוֹלֵךְ, כִּי קוֹלֵךְ עָרֵב וּמַרְאֵיךְ נָאוֶה. אֶחֱזוּ לָנוּ שֻׁעָלִים, שֻׁעָלִים קְטַנִּים מְחַבְּלִים כְּרָמִים, וּכְרָמֵינוּ סְמָדָר. דּוֹדִי לִי וַאֲנִי לוֹ, הָרֹעֶה בַּשּׁוֹשַׁנִּים. עַד שֶׁיָּפוּחַ הַיּוֹם וְנָסוּ הַצְּלָלִים, סֹב דְּמֵה לְךָ דוֹדִי לִצְבִי אוֹ לְעֹפֶר הָאַיָּלִים, עַל הָרֵי בָתֶר.

עַל מִשְׁכָּבִי בַּלֵּילוֹת בִּקַּשְׁתִּי, אֵת שֶׁאָהֲבָה נַפְשִׁי, בִּקַּשְׁתִּיו וְלֹא מְצָאתִיו. אָקוּמָה נָּא וַאֲסוֹבְבָה בָעִיר, בַּשְּׁוָקִים וּבָרְחֹבוֹת, אֲבַקְשָׁה אֵת שֶׁאָהֲבָה נַפְשִׁי, בִּקַּשְׁתִּיו וְלֹא מְצָאתִיו. מְצָאוּנִי הַשֹּׁמְרִים הַסֹּבְבִים בָּעִיר, אֵת שֶׁאָהֲבָה נַפְשִׁי רְאִיתֶם. כִּמְעַט שֶׁעָבַרְתִּי מֵהֶם, עַד שֶׁמָּצָאתִי אֵת שֶׁאָהֲבָה נַפְשִׁי, אֲחַזְתִּיו וְלֹא אַרְפֶּנּוּ, עַד שֶׁהֲבֵיאתִיו אֶל בֵּית אִמִּי וְאֶל חֶדֶר הוֹרָתִי. הִשְׁבַּעְתִּי אֶתְכֶם בְּנוֹת יְרוּשָׁלָיִם, בִּצְבָאוֹת אוֹ בְּאַיְלוֹת הַשָּׂדֶה, אִם תָּעִירוּ וְאִם תְּעוֹרְרוּ, אֶת הָאַהֲבָה עַד שֶׁתֶּחְפָּץ. מִי זֹאת עוֹלָה מִן הַמִּדְבָּר כְּתִימְרוֹת עָשָׁן, מְקֻטֶּרֶת מֹר וּלְבוֹנָה, מִכֹּל אַבְקַת רוֹכֵל. הִנֵּה מִטָּתוֹ שֶׁלִּשְׁלֹמֹה, שִׁשִּׁים גִּבֹּרִים סָבִיב לָהּ, מִגִּבּוֹרֵי יִשְׂרָאֵל. כֻּלָּם אֲחֻזֵי חֶרֶב, מְלֻמְּדֵי מִלְחָמָה, אִישׁ חַרְבּוֹ עַל יְרֵכוֹ, מִפַּחַד בַּלֵּילוֹת. אַפִּרְיוֹן עָשָׂה לוֹ הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, מֵעֲצֵי הַלְּבָנוֹן. עַמּוּדָיו עָשָׂה כֶסֶף, רְפִידָתוֹ זָהָב, מֶרְכָּבוֹ אַרְגָּמָן, תּוֹכוֹ רָצוּף אַהֲבָה מִבְּנוֹת יְרוּשָׁלָםִ. צְאֶנָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן, בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, בַּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ, וּבְיוֹם שִׂמְחַת לִבּוֹ.

הִנָּךְ יָפָה רַעְיָתִי, הִנָּךְ יָפָה עֵינַיִךְ יוֹנִים מִבַּעַד לְצַמָּתֵךְ, שַׂעְרֵךְ כְּעֵדֶר הָעִזִּים שֶׁגָּלְשׁוּ מֵהַר גִּלְעָד. שִׁנַּיִּךְ כְּעֵדֶר הַקְּצוּבוֹת, שֶׁעָלוּ מִן הָרַחְצָה, שֶׁכֻּלָּם מַתְאִימוֹת וְשַׁכֻּלָּה אֵין בָּהֶם. כְּחוּט הַשָּׁנִי שִׂפְתוֹתַיִךְ, וּמִדְבָּרֵךְ נָאוֶה, כְּפֶלַח הָרִמּוֹן רַקָּתֵךְ, מִבַּעַד לְצַמָּתֵךְ. כְּמִגְדַּל דָּוִיד צַוָּארֵךְ, בָּנוּי לְתַלְפִּיּוֹת, אֶלֶף הַמָּגֵן תָּלוּי עָלָיו, כֹּל שִׁלְטֵי הַגִּבּוֹרִים. שְׁנֵי שָׁדַיִךְ כִּשְׁנֵי עֳפָרִים תְּאוֹמֵי צְבִיָּה הָרֹעִים בַּשּׁוֹשַׁנִּים. עַד שֶׁיָּפוּחַ הַיּוֹם וְנָסוּ הַצְּלָלִים, אֵלֶךְ לִי אֶל הַר הַמּוֹר וְאֶל גִּבְעַת הַלְּבוֹנָה. כֻּלָּךְ יָפָה רַעְיָתִי וּמוּם אֵין בָּךְ. אִתִּי מִלְּבָנוֹן כַּלָּה, אִתִּי מִלְּבָנוֹן תָּבוֹאִי, תָּשׁוּרִי מֵרֹאשׁ אֲמָנָה, מֵרֹאשׁ שְׂנִיר וְחֶרְמוֹן, מִמְּעוֹנוֹת אֲרָיוֹת, מֵהַרְרֵי נְמֵרִים. לִבַּבְתִּנִי אֲחוֹתִי כַלָּה, לִבַּבְתִּנִי בְּאַחַת מֵעֵינַיִךְ, בְּאַחַד עֲנָק מִצַּוְּרֹנָיִךְ. מַה יָּפוּ דֹדַיִךְ אֲחֹתִי כַלָּה, מַה טֹּבוּ דֹדַיִךְ מִיַּיִן וְרֵיחַ שְׁמָנַיִךְ מִכָּל בְּשָׂמִים. נֹפֶת תִּטֹּפְנָה שִׂפְתוֹתַיִךְ כַּלָּה, דְּבַשׁ וְחָלָב תַּחַת לְשׁוֹנֵךְ, וְרֵיחַ שַׂלְמוֹתַיִךְ כְּרֵיחַ לְבָנוֹן. גַּן נָעוּל אֲחוֹתִי כַלָּה, גַּל נָעוּל מַעְיָן חָתוּם. שְׁלָחַיִךְ פַּרְדֵּס רִמּוֹנִים, עִם פְּרִי מְגָדִים, כְּפָרִים עִם נְרָדִים. נֵרְדְּ וְכַרְכֹּם קָנֶה וְקִנָּמוֹן, עִם כָּל עֲצֵי לְבוֹנָה, מֹר וַאֲהָלוֹת עִם כָּל רָאשֵׁי בְשָׂמִים. מַעְיַן גַּנִּים בְּאֵר מַיִם חַיִּים וְנֹזְלִים מִן לְבָנוֹן. עוּרִי צָפוֹן וּבוֹאִי תֵימָן, הָפִיחִי גַנִּי יִזְלוּ בְשָׂמָיו, יָבֹא דוֹדִי לְגַנּוֹ וְיֹאכַל פְּרִי מְגָדָיו.

בָּאתִי לְגַנִּי אֲחֹתִי כַלָּה, אָרִיתִי מוֹרִי עִם בְּשָׂמִי, אָכַלְתִּי יַעְרִי עִם דִּבְשִׁי, שָׁתִיתִי יֵינִי עִם חֲלָבִי, אִכְלוּ רֵעִים שְׁתוּ וְשִׁכְרוּ דּוֹדִים. אֲנִי יְשֵׁנָה וְלִבִּי עֵר, קוֹל דּוֹדִי דּוֹפֵק פִּתְחִי לִי אֲחֹתִי רַעְיָתִי יוֹנָתִי תַמָּתִי, שֶׁרֹאשִׁי נִמְלָא טָל, קְוֻצּוֹתַי רְסִיסֵי לָיְלָה. פָּשַׁטְתִּי אֶת כֻּתָּנְתִּי אֵיכָכָה אֶלְבָּשֶׁנָּה, רָחַצְתִּי אֶת רַגְלַי אֵיכָכָה אֲטַנְּפֵם. דּוֹדִי שָׁלַח יָדוֹ מִן הַחוֹר וּמֵעַי הָמוּ עָלָיו. קַמְתִּי אֲנִי לִפְתֹּחַ לְדוֹדִי וְיָדַי נָטְפוּ מוֹר וְאֶצְבְּעֹתַי מוֹר עֹבֵר עַל כַּפּוֹת הַמַּנְעוּל. פָּתַחְתִּי אֲנִי לְדוֹדִי וְדוֹדִי חָמַק עָבָר, נַפְשִׁי יָצְאָה בְדַבְּרוֹ, בִּקַּשְׁתִּיהוּ וְלֹא מְצָאתִיהוּ, קְרָאתִיו וְלֹא עָנָנִי. מְצָאֻנִי הַשֹּׁמְרִים הַסֹּבְבִים בָּעִיר, הִכּוּנִי פְצָעוּנִי, נָשְׂאוּ אֶת רְדִידִי מֵעָלַי, שֹׁמְרֵי הַחֹמוֹת. הִשְׁבַּעְתִּי אֶתְכֶם בְּנוֹת יְרוּשָׁלָםִ, אִם תִּמְצְאוּ אֶת דּוֹדִי מַה תַּגִּידוּ לוֹ, שֶׁחוֹלַת אַהֲבָה אָנִי. מַה דּוֹדֵךְ מִדּוֹד, הַיָּפָה בַּנָּשִׁים; מַה דּוֹדֵךְ מִדּוֹד, שֶׁכָּכָה הִשְׁבַּעְתָּנוּ. דּוֹדִי צַח וְאָדוֹם, דָּגוּל מֵרְבָבָה. רֹאשׁוֹ כֶּתֶם פָּז, קְוֻצּוֹתָיו תַּלְתַּלִּים שְׁחוֹרוֹת כָּעוֹרֵב. עֵינָיו כְּיוֹנִים עַל אֲפִיקֵי מָיִם, רֹחֲצוֹת בֶּחָלָב, יֹשְׁבוֹת עַל מִלֵּאת. לְחָיָו כַּעֲרוּגַת הַבֹּשֶׂם מִגְדְּלוֹת מֶרְקָחִים, שִׂפְתוֹתָיו שׁוֹשַׁנִּים נֹטְפוֹת מוֹר עֹבֵר. יָדָיו גְּלִילֵי זָהָב מְמֻלָּאִים בַּתַּרְשִׁישׁ, מֵעָיו עֶשֶׁת שֵׁן מְעֻלֶּפֶת סַפִּירִים. שׁוֹקָיו עַמּוּדֵי שֵׁשׁ מְיֻסָּדִים עַל אַדְנֵי פָז, מַרְאֵהוּ כַּלְּבָנוֹן בָּחוּר כָּאֲרָזִים. חִכּוֹ מַמְתַּקִּים וְכֻלּוֹ מַחֲמַדִּים, זֶה דוֹדִי וְזֶה רֵעִי בְּנוֹת יְרוּשָׁלָםִ.

אָנָה הָלַךְ דּוֹדֵךְ, הַיָּפָה בַּנָּשִׁים, אָנָה פָּנָה דוֹדֵךְ וּנְבַקְשֶׁנּוּ עִמָּךְ. דּוֹדִי יָרַד לְגַנּוֹ, לַעֲרוּגוֹת הַבֹּשֶׂם, לִרְעוֹת בַּגַּנִּים וְלִלְקֹט שׁוֹשַׁנִּים. אֲנִי לְדוֹדִי וְדוֹדִי לִי, הָרוֹעֶה בַּשּׁוֹשַׁנִּים. יָפָה אַתְּ רַעְיָתִי כְּתִרְצָה, נָאוָה כִּירוּשָׁלָיִם, אֲיֻמָּה כַּנִּדְגָּלוֹת. הָסֵבִּי עֵינַיִךְ מִנֶּגְדִּי, שֶׁהֵם הִרְהִיבֻנִי, שַׂעְרֵךְ כְּעֵדֶר הָעִזִּים, שֶׁגָּלְשׁוּ מִן הַגִּלְעָד. שִׁנַּיִךְ כְּעֵדֶר הָרְחֵלִים, שֶׁעָלוּ מִן הָרַחְצָה, שֶׁכֻּלָּם מַתְאִימוֹת וְשַׁכֻּלָּה אֵין בָּהֶם. כְּפֶלַח הָרִמּוֹן רַקָּתֵךְ, מִבַּעַד לְצַמָּתֵךְ. שִׁשִּׁים הֵמָּה מְלָכוֹת וּשְׁמֹנִים פִּילַגְשִׁים וַעֲלָמוֹת אֵין מִסְפָּר. אַחַת הִיא יוֹנָתִי תַמָּתִי, אַחַת הִיא לְאִמָּהּ, בָּרָה הִיא לְיוֹלַדְתָּהּ, רָאוּהָ בָנוֹת וַיְאַשְּׁרוּהָ, מְלָכוֹת וּפִילַגְשִׁים וַיְהַלְלוּהָ. מִי זֹאת הַנִּשְׁקָפָה כְּמוֹ שָׁחַר, יָפָה כַלְּבָנָה, בָּרָה כַּחַמָּה, אֲיֻּמָּה כַּנִּדְגָּלוֹת. אֶל גִּנַּת אֱגוֹז יָרַדְתִּי, לִרְאוֹת בְּאִבֵּי הַנָּחַל, לִרְאוֹת הֲפָרְחָה הַגֶּפֶן הֵנֵצוּ הָרִמֹּנִים. לֹא יָדַעְתִּי נַפְשִׁי שָׂמַתְנִי מַרְכְּבוֹת עַמִּי נָדִיב.

שׁוּבִי שׁוּבִי הַשּׁוּלַמִּית, שׁוּבִי שׁוּבִי וְנֶחֱזֶה בָּךְ, מַה תֶּחֱזוּ בַּשּׁוּלַמִּית, כִּמְחֹלַת הַמַּחֲנָיִם. מַה יָּפוּ פְעָמַיִךְ בַּנְּעָלִים בַּת נָדִיב, חַמּוּקֵי יְרֵכַיִךְ כְּמוֹ חֲלָאִים מַעֲשֵׂה יְדֵי אֳמָן. שָׁרְרֵךְ אַגַּן הַסַּהַר, אַל יֶחְסַר הַמָּזֶג, בִּטְנֵךְ עֲרֵמַת חִטִּים סוּגָה בַּשּׁוֹשַׁנִּים. שְׁנֵי שָׁדַיִךְ כִּשְׁנֵי עֳפָרִים תָּאֳמֵי צְבִיָּה. צַוָּארֵךְ כְּמִגְדַּל הַשֵּׁן, עֵינַיִךְ בְּרֵכוֹת בְּחֶשְׁבּוֹן עַל שַׁעַר בַּת רַבִּים, אַפֵּךְ כְּמִגְדַּל הַלְּבָנוֹן צוֹפֶה פְּנֵי דַּמָּשֶׂק. רֹאשֵׁךְ עָלַיִךְ כַּכַּרְמֶל וְדַלַּת רֹאשֵׁךְ כָּאַרְגָּמָן, מֶלֶךְ אָסוּר בָּרְהָטִים. מַה יָּפִית וּמַה נָּעַמְתְּ אַהֲבָה בַּתַּעֲנוּגִים. זֹאת קוֹמָתֵךְ דָּמְתָה לְתָמָר וְשָׁדַיִךְ לְאַשְׁכֹּלוֹת. אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר, אֹחֲזָה בְּסַנְסִנָּיו, וְיִהְיוּ נָא שָׁדַיִךְ כְּאֶשְׁכְּלוֹת הַגֶּפֶן וְרֵיחַ אַפֵּךְ כַּתַּפּוּחִים. וְחִכֵּךְ כְּיֵין הַטּוֹב הוֹלֵךְ לְדוֹדִי לְמֵישָׁרִים דּוֹבֵב שִׂפְתֵי יְשֵׁנִים. אֲנִי לְדוֹדִי וְעָלַי תְּשׁוּקָתוֹ. לְכָה דוֹדִי נֵצֵא הַשָּׂדֶה נָלִינָה בַּכְּפָרִים. נַשְׁכִּימָה לַכְּרָמִים, נִרְאֶה אִם פָּרְחָה הַגֶּפֶן פִּתַּח הַסְּמָדַר הֵנֵצוּ הָרִמּוֹנִים, שָׁם אֶתֵּן אֶת דּוֹדַי לָךְ. הַדּוּדָאִים נָתְנוּ רֵיחַ וְעַל פְּתָחֵינוּ כָּל מְגָדִים, חֲדָשִׁים גַּם יְשָׁנִים דּוֹדִי צָפַנְתִּי לָךְ.

מִי יִתֶּנְךָ כְּאָח לִי יוֹנֵק שְׁדֵי אִמִּי, אֶמְצָאֲךָ בַחוּץ אֶשָּׁקְךָ גַּם לֹא יָבֻזוּ לִי. אֶנְהָגְךָ אֲבִיאֲךָ אֶל בֵּית אִמִּי תְּלַמְּדֵנִי, אַשְׁקְךָ מִיַּיִן הָרֶקַח מֵעֲסִיס רִמֹּנִי. שְׂמֹאלוֹ תַּחַת רֹאשִׁי וִימִינוֹ תְּחַבְּקֵנִי. הִשְׁבַּעְתִּי אֶתְכֶם בְּנוֹת יְרוּשָׁלָיִם, מַה תָּעִירוּ וּמַה תְּעוֹרְרוּ אֶת הָאַהֲבָה עַד שֶׁתְּחְפָּץ. מִי זֹאת עֹלָה מִן הַמִּדְבָּר מִתְרַפֶּקֶת עַל דוֹדָהּ, תַּחַת הַתַּפּוּחַ עוֹרַרְתִּיךָ, שָׁמָּה חִבְּלָתְךָ אִמֶּךָ, שָׁמָּה חִבְּלָה יְלָדָתְךָ. שִׂימֵנִי כַחוֹתָם עַל לִבֶּךָ כַּחוֹתָם עַל זְרוֹעֶךָ, כִּי עַזָּה כַמָּוֶת אַהֲבָה, קָשָׁה כִשְׁאוֹל קִנְאָה, רְשָׁפֶיהָ רִשְׁפֵּי אֵשׁ שַׁלְהֶבֶתְיָהּ. מַיִם רַבִּים לֹא יוּכְלוּ לְכַבּוֹת אֶת הָאַהֲבָה וּנְהָרוֹת לֹא יִשְׁטְפוּהָ, אִם יִתֵּן אִישׁ אֶת כָּל הוֹן בֵּיתוֹ בָּאַהֲבָה בּוֹז יָבוּזוּ לוֹ. אָחוֹת לָנוּ קְטַנָּה וְשָׁדַיִם אֵין לָהּ, מַה נַּעֲשֶׂה לַאֲחוֹתֵנוּ בַּיּוֹם שֶׁיְּדֻבַּר בָּהּ. אִם חוֹמָה הִיא נִבְנֶה עָלֶיהָ טִירַת כָּסֶף וְאִם דֶּלֶת הִיא נָצוּר עָלֶיהָ לוּחַ אָרֶז. אֲנִי חוֹמָה וְשָׁדַי כַּמִּגְדָּלוֹת, אָז הָיִיתִי בְעֵינָיו כְּמוֹצְאֵת שָׁלוֹם. כֶּרֶם הָיָה לִשְׁלֹמֹה בְּבַעַל הָמוֹן, נָתַן אֶת הַכֶּרֶם לַנֹּטְרִים אִישׁ יָבִא בְפִרְיוֹ אֶלֶף כָּסֶף. כַּרְמִי שֶׁלִּי לְפָנָי, הָאֶלֶף לְךָ שְׁלֹמֹה וּמָאתַיִם לְנֹטְרִים אֶת פִּרְיוֹ. הַיּוֹשֶׁבֶת בַּגַּנִּים, חֲבֵרִים מַקְשִׁיבִים לְקוֹלֵךְ הַשְׁמִיעִנִי. בְּרַח דּוֹדִי וּדְמֵה לְךָ לִצְבִי אוֹ לְעֹפֶר הָאַיָּלִים עַל הָרֵי בְשָׂמִים.

אילן ברוך, "טבע בירושלים", שמן על בד

יש בידי האדם יכולת לשנות את מצב העולם על־ידי מעשים מוסריים. זו תמצית המסר של העברי בעולם. (סוד מדרש התולדות ז.)

יש מחלוקת יסודית בין חכמי ישראל ובין חכמי יוון ובעקבותיהם הפילוסופים המאמצים את עיקרי שיטתם סביב המצב הראשיתי של הקוסמוס שבו אנחנו חיים: האם המצב הראשיתי הוא התוהו, כפי שעולה מן ההשקפה הפילוסופית הקלסית, או האם המצב הראשיתי הוא הנאמר בפסוק הראשון של התורה, המתאר את מחשבת הבריאה עבור העולם הנברא? אם המצב הראשיתי הוא התוהו, אין תקווה. לעולם לא יוכל הטוב להתגבר על הרע. המצב הראשיתי, המאופיין על־ידי אי־סדר מוחלט ורע, יגבר תמיד בסופו של דבר, גם אם לזמן מה נראה לנו שהטוב גובר על הרע. משך הזמן אינו יכול להועיל, להפך. אי־הסדר רק יגבר. אין מוצא.

חכמי הקבלה אומרים בדיוק את ההפך: מאחר שהזמן נמשך, אנחנו בטוחים שבסופו של דבר יגבר קו היושר על העיגולים. אם בתרבות הכללית גורמת התמשכות הזמן לאיבוד התקווה, עבור חכמי הסוד התמשכות הזמן היא יסוד התקווה. הבנת תפקיד התמשכות הזמן, המֶשֶך, היא קו ההפרדה בין תורת ישראל ובין העולם הפילוסופי. היהודי אופטימי משום שהוא יודע כי לאמירה ״וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ״ קדמה האמירה ״בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ״. הוא יודע כי בורא עולם רוצה בהצלחת בריאתו.

היהודי מבין את התפקיד החיובי, החיוני של המֶשֶך, גם אם לעיתים נראית תקוותו פרדוקסלית משום שהיא מורכבת משני מרכיבים המנוגדים זה לזה: מצד אחד אין לנו סבלנות לחכות ואנחנו רוצים שהדברים יתרחשו כבר היום — ״היום, אם בקולו תשמעון״, ומן הצד האחר יש לנו סבלנות אינסופית — עברנו את ההיסטוריה שעברנו ולא איבדנו את התקווה, וזה כשלעצמו זכות גדולה מאוד — ״לשנה הבאה בירושלים הבנויה״. (סוד מדרש התולדות ג.)