יוסף יודין

המתיישבים הפרוטסטנטים בישראל:

מיסיונרים, מילניארים ובני ישראל האפריקאים העבריים

הסדרה למחשבת הנצרות

עורך הסדרה:

פרופ' אבי אלקיים

חברי המערכת:

פרופ' ברברה מאייר

פרופ' אריה קופסקי

יוסף יודין

המתיישבים הפרוטסטנטים בישראל:

מיסיונרים, מילניארים ובני ישראל האפריקאים העבריים

Joseph Yudin

The Protestant Settlers of Israel:

Missionaries, Millenarians and the Black Hebrew Israelites

תרגום ועריכה לשונית: ד"ר אורלי מזרחי

עיצוב העטיפה: דפנא לוין

השימוש בתמונה בחזית הספר הוא על פי סעיף 27א לחוק זכויות יוצרים. אנו מכבדים זכויות יוצרים ועושים מאמץ לאתר את בעלי הזכויות של תמונה זו. אם אתם בעלי זכויות היוצרים, אתם רשאים לפנות אלינו ולבקש לחדול משימוש בו, באמצעות כתובת המייל: IdraPublisher@gmail.com

מסת"ב: ISBN: 978-965-7773-86-4

© כל הזכויות שמורות להוצאת אִדְּרָא, תל אביב

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לאחסן במאגר מידע,

לשדר או לקלוט בכל דרך או בכל אמצעי — אלקטרוני,

אופטי, מכני או אחר — כל חלק שהוא מהחומר שבספר זה.

שימוש מסחרי מכל סוג שהוא בחומר הכלול בספר זה אסור בהחלט,

אלא ברשות מפורשת מאת בית ההוצאה לאור שתינתן מראש ובכתב.

נדפס בישראל תשפ"ה — 2024

© Copyright 2024 by Idra Publishing

IdraPublisher@gmail.com

idra.org.il

סידור, עימוד, לוחות והדפסה: א. אורן הפקות דפוס בע"מ, שד' רוטשילד 109, תל אביב

הקדמה

העניין שלי בקהילות הפרוטסטנטיות בישראל התעורר לפני שנים רבות, כשראיתי ילדה כבת עשר רוכבת על אופניים בסגנון הולנדי קלאסי ברחוב המרוצף במרכז זכרון יעקב. היא בלטה באופן מיוחד בגלל לבושה — שמלה משובצת כחול־לבן שכיסתה את ברכיה, צווארון גולף וגרביים שחורים. ראשה היה מכוסה בצעיף לבן, ושתי צמות בלונדיניות הציצו מבעדו. היא נראתה כאילו יצאה היישר מציור של נורמן רוקוול, מפרק של "בית קטן בערבה" או מחוות אמיש. חרף העובדה שנדהמתי ממראה הבלתי־רגיל, מהר מאוד שכחתי ממנה. ואולם, חמש־עשרה שנים מאוחר יותר ראיתי אותה שוב רוכבת על אותם אופניים הולנדיים, לבושה באותה שמלה משובצת ובאותם גרביים שחורים ועטויה באותו צעיף לבן. היא נראתה כאילו לא הזדקנה כלל! ההבדל היחיד היה שכעת היא דיוושה בשדות שבין המושב שלי (כפר חקלאי חצי־שיתופי) למושב מגן שאול בעמק יזרעאל. הפעם, כסטודנט בחוג ללימודי ישראל באוניברסיטת חיפה, חשבתי לחפור קצת יותר לעומק ולכתוב עבודה על הנושא.

התקשרתי לדודים של אשתי, המתגוררים במגן שאול, ושאלתי אותם על רוכבת האופניים המסתורית. הם השיבו כי בשנות התשעים עיקר עיסוקו של המושב, גידול פרחים, סבל מבצורת שהשפיעה על הכלכלה המקומית עד כדי כך שהמושב היה על סף פשיטת רגל. בשלב הזה פנה למועצת המושב נציג המועצה האזורית גלבוע, וביקש לדעת אם החברים יאפשרו לקבוצת נוצרים קנדים שחיים בישראל עשרות שנים (לימים כת מגן שאול של אגודת ברגר) לשכור חלק מאדמות המושב למגורים ולהקמת מפעל. בתמורה "הקנדים", כפי שנקראו אז, ישלמו מיסים הן למושב הן למועצה האזורית, וכן ישפצו את בריכת השחייה המקומית. הם יישארו בעולם הקטן שלהם, עם העבודות שלהם, בתי הספר והסביבה הסגורה, ובתוך כך יזרימו הכנסה קבועה למושב. לאחר דיון והצבעה של חברי המושב אושרה העסקה. הקנדים הקימו ב־2002 בשטח מושב מגן שאול "קיבוץ" משלהם, קיבוץ שָׁלֵו, שהיה למעשה שלוחה של "קיבוץ בית־אל" המקורי שלהם בזכרון יעקב.

לאחר שהצלחתי לממש את תוכניתי לכתוב מאמר על כת מגן שאול, הציע המדריך שלי, ד"ר ירון פרי, לשוחח עם עמיתו, פרופסור אריה קופסקי, על האפשרות לכתוב עליה תזה ואף דוקטורט. כיועציי, השניים עודדו אותי לתור אחר כִתות פרוטסטנטיות נוספות המתגוררות במדינת ישראל ולכתוב עבודת דוקטורט השוואתית. אני חב תודה לשני האנשים הנבונים הללו, על שהנחו אותי במסע הארוך של המחקר המפרך ושל חקר האמת. התוצאה הייתה אישור האוניברסיטה לעבודתי, "התיישבות נוצרית פרוטסטנטית במרוצת המאה העשרים" ("Protestant "Christian Settlements during the Twentieth Century).

ספר זה, המתיישבים הפרוטסטנטים בישראל: מיסיונרים, מילניארים ובני ישראל האפריקאים העבריים, שיצא קודם לכן באנגלית (,The Protestant Settlers of Israel: Missionaries Millenarians, and the African Hebrew Israelites), הוא פועל יוצא של עבודת הדוקטורט שלי. הספר אמנם מיועד בעיקר לאקדמאים המתעניינים בנושא זה, אך התובנות והמידע שבו מוצגים בסגנון הנגיש לכול. אני מקווה שכל מי שמוצאים את דרכם אל בין דפים אלה יגלו בתוכם מידע רב־ערך.

תודה לד"ר אורלי מזרחי על העריכה והתרגום, וכן תודה למשפחתי ובמיוחד לאשתי שעודדה אותי.

מבוא

כאשר חושבים על "מתנחלים" בארץ הקודש, התמונה השכיחה אינה של המוני פרוטסטנטים משיחיים שהגיעו לכאן מאירופה ומצפון־אמריקה. ואולם, זוהי התמונה הנפרשת בספר זה. מאז ומעולם חווה האזור תהליכי התיישבות, כיבוש, חורבן ויישוב מחדש, וחוזר חלילה. עם זאת, סיפורם של הפרוטסטנטים שהתיישבו בארץ ותבעו את שלהם, תוך כדי הפעלת מיסיון בקרב האוכלוסייה השכנה, טרם סופר במלואו. המתיישבים הפרוטסטנטים בישראל פורש את סיפורם זה, והוא גם מספר בהרחבה על כמאה אלף פרוטסטנטים החיים כיום במדינת ישראל, ובחוגים מסוימים אף בקצב גידול קבוע.

המתיישבים הפרוטסטנטים הראשונים הגיעו לארץ ישראל במאה התשע־עשרה, בתקופת השלטון העות'מאני. המפורסמים שבהם היו הטמפלרים הגרמנים, שאוכלוסייתם הגיעה בשיאה, רגע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, לשלושת אלפים נפש בקירוב. הטמפלרים גורשו מכאן על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נציגי האימפריה הפרוטסטנטית שכבשה את הארץ מידי העות'מאנים, שלא יכלו לסבול את תמיכתם הגלויה של הטמפלרים בגרמניה הנאצית וחששו מחתירה נגדם. קבוצות פרוטסטנטיות אחרות באו גם הן להתיישב בארץ ישראל במרוצת המאה התשע־עשרה. על אלו שעשו חיל, ובכללן הטמפלרים הגרמנים, מסופר בקצרה בפרק הראשון.

לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948 התיישבו בה פלגים פרוטסטנטיים רבים שמטרתם המוצהרת הייתה לסייע לעם היהודי. חמישה מששת הפלגים הנדונים בספר זה — הקבוצות שהתיישבו בכפר הבפטיסטים, בנס עמים וביד השמונה, והכִתות אגודת ברגר (Berger Society) ואחוות הנצרות הקדומה (Brethren of Early Christianity) — דוגלים באמונה האסכטולוגית הגורסת כי על העם היהודי להכיר במשיחיותו של ישוע כדי להציל את נפשותיהם ולהביא לאלף שנות שלום עלי אדמות לאחר יום הדין הממשמש ובא. חברי הפלג השישי, בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים (העבריים מדימונה), אינם מאמינים כלל שהעם היהודי הוא אכן העם היהודי. אם נניח להם לעת עתה, חמשת הפלגים הראשונים רואים עצמם כמי שמסייעים לעם ישראל באמצעות הפצת הנצרות בחשאי, או באמצעות סיוע בהצלת היהודים מיום הדין, כדי שבסופו של דבר הם יאמינו בישוע ויגשימו את מטרתם של הנוצרים — הביאה השנייה של ישוע. הם מבינים שרובם המכריע של היהודים אינם מקבלים אותו כמשיח, ושאין להם שום כוונה לקבלו גם בעתיד. עם זאת, הם מאמינים שהם עושים את הדבר הנכון בכך שהם עורכים את הבמה ליהודים כדי שבעתיד הם ימירו את דתם ויגיעו אל הגאולה. זוהי אמונה נפוצה בקרב הפרוטסטנטים, וגם בקרב זרמים אחרים בנצרות, ובכללם הקתוליות. ואולם, ראוי לציין כי המתיישבים הפרוטסטנטים בישראל עמלו באופן פעיל למדי להשגת מטרתם, ולא הותירו זאת לחסדי שמים. הפלגים הנוצריים הללו מאמינים שהיהודים יכולים לקבל את ישוע ולהישאר יהודים, וכך יהפכו כל היהודים והנוצרים למאמינים שייהנו יחדיו מזוהרה של מלכות שמים באחרית הימים. אף על פי שאמונה זו אינה שונה מאמונתם של שאר המתיישבים בארץ ישראל במאה התשע־עשרה, המתיישבים החדשים למדו מכישלונותיהם של מי שקדמו להם. הם העתיקו לכאן את המחתרת המיסיונרית שלהם ויצרו רשת מסועפת של מיסיונרים נוצרים.

פרק 1

ההתיישבות הפרוטסטנטית בארץ ישראל טרם קום המדינה

בניגוד להתיישבות הפרוטסטנטית במדינת ישראל, שהחלה במאה העשרים, אף לא אחד מהיישובים הפרוטסטנטיים בארץ ישראל העות'מאנית או בארץ ישראל המנדטורית שרד במתכונתו המקורית. עם זאת, בדומה למנהיגים נוצרים בעלי השפעה באירופה ובצפון־אמריקה, שהטיפו לאחרית הימים הממשמשת ובאה, יישובים אלה, שהוקמו שנים רבות לפני קום המדינה, שימשו קרש קפיצה ליישובים הנוצריים שהוקמו במדינת ישראל. כל ששת היישובים הנוצריים שהוקמו לאחר קום המדינה עלו והצליחו, אמנם לא בהכרח בגזרת המטרות המוצהרות, אך הם בהחלט פרצו את הדרך אל היעד הסופי ואל המשך קיומם, אשר יידונו בספר זה.

האידיאולוגיה החיובית בנושא ארץ הקודש, ששגשגה בקרב חלק מהקבוצות הפרוטסטנטיות, התרסקה לעיתים קרובות על קרקע המציאוּת. כפי שניסח זאת הרמן מלוויל (1891-1819), "אין שום ארץ שתפריך מהר יותר ציפיות רומנטיות כמו פלסטינה — בייחוד ירושלים. לחלקם האכזבה מחלישה את הלב. האם שממת הארץ היא תוצאת החיבוק הקטלני של האל? אומללים הם החביבים על השמים".1

בשנת 1566 הלך לעולמו סולימאן המפואר, סולטן האימפריה העות'מאנית, ותקופת הפריחה הקצרה של ארץ ישראל הגיעה לסיומה. בהיותה המחוז הרחוק והנידח ביותר של האימפריה, היא סבלה רבות במהלך שקיעת האימפריה כולה לאורך המאה השבע־עשרה. השליטים היו מושחתים, הבירוקרטיה הייתה מייגעת, וההידרדרות והדעיכה נמשכו ונמשכו. בשנת 1799 פלש אליה נפוליאון בונפרטה. אף על פי שיעדו — כיבושה של ארץ הקודש — מעולם לא התגשם, ביקורו הקצר בערים העתיקות יפו ועכו עורר את סקרנותה של האליטה האירופית והאמריקאית, והארץ שוב כבשה את ליבו ואת נפשו של העולם הנוצרי.2 לעניין המחודש בארץ הקודש התלווה גם רצונה של האימפריה הבריטית להבטיח את נתיבי הסחר שלה מזרחה ולהרחיקם מצרפת. ארץ ישראל העות'מאנית הייתה ממוקמת בדיוק על צומת דרכי המסחר.3 זו הסיבה שבשנת 1842 באו הבריטים לעזרת העות'מאנים במלחמתם נגד מוחמד עלי, שליט מצרים שפלש צפונה בגיבוי הצרפתים. סיוע זה אִפשר לבריטים להכניס רגל בדלת ולהתערב ישירות בענייני המזרח התיכון.4

לפני 1849 הייתה הפרוטסטנטיוּת דת אסורה באימפריה העות'מאנית. עם זאת, במרוצת המאות השמונה־עשרה והתשע־עשרה נחלשה ההשפעה הקתולית העולמית, וכן נחלש כוחן של מדינות אירופה שהזדהו עם הכנסייה, וכך במאה התשע־עשרה גילו מנהיגים פרוטסטנטיים וממשלות פרוטסטנטיות הזדמנות למלא את החלל שנוצר.5

את אחד הצעדים הראשונים בכיוון זה נקטה החברה הלונדונית לקידום הנצרות בקרב היהודים (להלן החברה הלונדונית, זרוע של הכנסייה האנגליקנית),6 באמצעות שליח שלה, יוסף וולף (Wolff), לשעבר יוסף לוי, בנו של רב גרמני שברח מביתו בווירטמברג בגיל 11. באוגוסט 1828, בעודו משרת בכנסייה בקורנטל (Korntal) אשר בווירטמברג, הוא פגש בפליני פיסק (Pliny Fisk) ובג'ונאס קינג (Jonas King), חברים בארגון המיסיון האמריקאי שהיו בדרכם לארץ ישראל לבצע שליחוּת בקרב היהודים, והחליט להצטרף אליהם. אף על פי שמאמצי השלושה לא צלחו ברובם, המשימה עודדה את מנהיגי החברה הלונדונית להאמין כי הם יכולים להתקדם לעבר מטרתם — המרת יהודי הארץ לנצרות.7

לאחר ניסיונות רבים שלא עלו יפה הוקמה בירושלים בישופות בריטית־פרוסית משותפת והיא שימשה השראה לכל העולם הפרוטסטנטי. מייקל סולומון אלכסנדר, יהודי מומר ומיסיונר של החברה הלונדונית, מוּנה לבישוף הפרוטסטנטי הראשון של ירושלים ועמד בראש כנסייה עצמאית ומשותפת אנגלית־גרמנית. הוא עמד בראש המוסדות הפרוטסטנטיים בארץ, ובכלל זה כנסיית המשיח, שאבן הפינה שלה הונחה ב־1842. הבריטים התכוונו תחילה שכנסייה פרוטסטנטית ראשונה זו במזרח התיכון תהיה "כנסייה יהודית".8

נוסף על כנסיית המשיח סייע הבישוף אלכסנדר בהקמת מכללה, בית ספר יסודי, ספרייה, בית קברות ומתקן להכשרה מקצועית. כל המוסדות הללו הבטיחו זרם קבוע של מבקרים פרוטסטנטים מאירופה ומצפון־אמריקה, ובכללם מטיילים, מיסיונרים ואחרים שקיוו להתיישב כאן בעצמם.

בית החולים של המיסיון יהפוך לימים למפעל המוצלח ביותר של הבישופות הפרוטסטנטית.9 יהודי הארץ היו זקוקים נואשות לשירותים בסיסיים, ולכן הם פנו למיסיונרים לקבלת שירותים רפואיים, ביודעם היטב כי הם יהיו מטרות למיסיון נוצרי נמרץ, כל שכּן לרדיפות ולנידוי בתוך קהילתם. למזלם, המאמצים המיסיונריים עוררו תגובת נגד בקרב יהודים אמידים מאירופה, ולהקמת בתי חולים ושכונות חדשות ליהודים במימון נדבנים כמו משה מונטיפיורי, למשל, תהיה לימים השפעה אדירה על ארץ ישראל מנקודת מבט ציונית.10 פרוטסטנטים בריטים רבים עודדו מהלכים כגון אלו, שכּן הם ראו בכל השקעה יהודית בארץ צעד לקראת שיבה מהגלות ובסופו של דבר — אחרית הימים.11

רעיון העלייה לרגל היה מרכזי בכנסייה ובכל זרמי הנצרות כמעט מראשיתה. במאה התשע־עשרה, ככל שהתאפשרו הנסיעות למרחקים בצורה נוחה יותר, ההזדמנות לבקר במקומות הקשורים לחייו של ישוע משכה בעיקר פרוטסטנטים בעלי אמצעים. וככל שנופי הארץ שבו את דמיונם הדתי של אנגליקנים בריטים רדיקליים מסוימים, כך בית המלוכה השתמש בשאיפותיהם הדתיות של נתיניו כדי לשקם אתרים קדושים לנצרות תחת דגל בריטניה, וכדי ללחוץ על הסולטן העות'מאני להכיר בפרוטסטנטיוּת כדת לגיטימית.12 החזונות האסכטולוגיים של רבים מהנוצרים הללו, שעשו דרכם לארץ ישראל, סייעו גם הם להזניק את הארץ קדימה מבחינה חקלאית וכלכלית.13 הכתר ניצל את בניית הכנסיות הפרוטסטנטיות בארץ הקודש לפעילות מיסיונרית בקרב היהודים, ובתוך כך להשגת דריסת רגל בטריטוריה עות'מאנית מרכזית.14 אחרי הכול, הארץ הזו הייתה גשר היבשה הפורה בין אפריקה לאסיה עם כמה מהנמלים המרכזיים בים התיכון. עם זאת, למילניאליסטים הבריטים היו רעיונות משלהם. לדידם, כנסיית המשיח לא הייתה כלי להגשמת השאיפות של הכתר אלא אמצעי במיסיון בקרב היהודים ובהנעת חזונם האסכטולוגי.15

פרוטסטנטים אלו האמינו שאחרית הימים החלה בצל המהפכה הצרפתית, ושביאתו השנייה של ישוע קרבה מתמיד, והיא שתביא לעידן חדש של שלום והארה. המפתח להתגלוּת נוצרית עתיקה זו היה חזרתם של היהודים לארץ ישראל והמרתם בסופו של דבר לנצרות הפרוטסטנטית, או למצער קבלתו של ישוע כמשיח. הכנסייה והמיסיון הפרוטסטנטיים החדשים שהוקמו בארץ ישראל הותירו את חותמם לא רק על יהודים אלא גם על נוצרים; הם פתחו את שערי ארץ הקודש לזן חדש של מתיישבים — פרוטסטנטים משיחיים.

יתרה מזו, הופעת הנסיעה ברכבות ובספינות קיטור על במת ההיסטוריה הביאה לכך שלא רק המיסיונרים ערכו את המסע לארץ הקודש. לחופי הארץ החלו להגיע גם נוצרים אחרים במספרים הגדולים ביותר שנראו כאן מאז מסעי הצלב: עולי רגל, הרפתקנים ועיתונאים באו לכאן ופרסמו ספרי מסע ומאמרים שתיארו את חוויותיהם בארץ הקודש. עד מהרה החל להגיע לחופים המזרחיים של הים התיכון סוג חדש של נוסעים — התייר המודרני החמוש בתוכנית מסע שמטרתה ספיגת התרבות וביקור באתרים המקומיים. חברות נסיעות אירופיות וצפון־אמריקאיות כמו תומס קוק ובנו (Thomas Cook & Son) הקלו את הנסיעה, וכך לא חלף זמן רב עד שהמתיישבים המילניאליסטים הראשונים הגיעו מהמערב ותבעו לעצמם נתח קבוע בארץ ישראל.16

אולי הרצון לחוות גאולה הדומה לזו של בני ישראל הקדמונים היה זה שהניע את האנשים הללו. בתנ"ך סופּר כיצד בני ישראל השתחררו מעול עבדות, קיבלו את התורה בהר סיני ונדדו במדבר לפני שהגיעו לארץ המובטחת, ארץ זבת חלב ודבש. המתיישבים הנוצרים החדשים חיפשו את אותו סוג של מסע גאולה, אבל באמצעות ישוע, בגרסה המקבילה לנרטיב המקראי, מסע שבו הם ימלאו תפקיד חשוב — או לכל הפחות יהיו עדים לאירועים רבי־עוצמה.17

ארטאס (Artas)

ההתיישבות הפרוטסטנטית האמיתית הראשונה בארץ הייתה החווה החקלאית ארטאס, מדרום לבית לחם, שהקים יוחנן (ג'ון) משולם (1878-1799), יהודי־ספרדי שהתנצר והצטרף לכנסייה האנגליקנית. משולם הגיע לירושלים בשנת 1842 וניהל מלון קטן בעיר לפני שרכש קרקע בעמק ארטאס. הוא הצטרף לזמן קצר להנרי בלדנשפרגר (Baldensperger) מהמיסיון השווייצרי ברונדרהאוס (Brunderhaus), שעלה בידו למשוך למקום מתיישבים מילניאליסטים גרמנים ובכללם פרדריק גרוסשטיינבק (Grossteinbeck), שלימים יהפוך לפרדריק שטיינבק (Steinbeck). התנאים העגומים הובילו את המתיישבים לנטוש את הפרויקט, אך משולם התמיד במאמציו, ובסיוע המיסיונר הבריטי ג'יימס פין הוא הצליח בסופו של דבר למשוך מאמינים מילריסטים (חסידי המטיף ויליאם מילר, 1849-1782) מילניאליסטים מאמריקה, שהאמינו כי אחרית הימים קרבה מתמיד. בראשם עמדה קלורינדה מיינור (Clorinda Minor) מפילדלפיה, שהגיעה לירושלים ב־5 בספטמבר 1849. עם הגעתה לירושלים לקתה מיינור בסינדרום ירושלים והאמינה כי היא גלגולה של אסתר המלכה, וכי היא סומנה על ידי האדון לסלול את הדרך לשובו של "המלך".18 היא שבה חיש מהר לפילדלפיה כדי לגייס כספים להתיישבות ולשכנע אחרים להצטרף אליה, והצליחה למשוך אליה חסידים, שראו בה נביאה של התנועה האדוונטיסטית והיגרו ארצה כדי לסייע לישוע לשוב לאחר שהתברר כי קץ הימים שחזה מילר לא התגשם. מיינור, שביקשה לסייע ליהודים להקים מחדש את ממלכתם בארץ ישראל, זכתה בידידותו ואף בחסותו של הנדבן היהודי־בריטי משה מונטיפיורי. עם זאת, לאחר שהות קצרה בארטאס התנגשה תוכניתה להקמת יישוב נוצרי עם תוכניתו של הקונסול הבריטי בירושלים להקים יישוב של נוצרים־עבריים, כלומר, יהודים מומרים. מיינור וחסידיה נאלצו לעבור ל'הר התקווה' (מאונט הופ, Mount Hope), וההתיישבות הנוצרית־העברית בארטאס מעולם לא יצאה אל הפועל.

הר התקווה (מאונט הופ)

ב־29 בנובמבר 1849 יצאו מפרוסיה לארץ ישראל המשפחות גרוסשטיינבק ות'יל (Thiel), שהיו קשורות זו לזו בקשרי נישואים וכללו חמישה גברים, שתי נשים ושלושה ילדים.19 אבי המשפחה, יוהאן אדולף גרוסשטיינבק, סבא רבא של הסופר האמריקאי המפורסם ג'ון ארנסט סטיינבק ("ענבי זעם"), האמין שישוע ישוב לארץ רק אם כל היהודים יהגרו לארץ הקודש ויתנצרו.20 ב־4 בפברואר 1850 הגיע לירושלים הראשון בחבורה וחיפש מקלט בכנסיית המשיח החדשה שזה עתה נבנתה.

בשנת 1851 חכרה הקבוצה שטחים מחוץ לחומות יפו, ובראשית 1853 הצטרפו אליה אמריקאים מפילדלפיה, ובראשם מיינור. שתי הקבוצות, המתגוררות כיום ביפו, ניסו ללמד את יהודי הארץ לעבד את האדמה, תחילה מתוך מניע נסתר — המרתם לזרם הנצרות שלהן,21 אם כי מיינור התנערה מאוחר יותר מכל קשר למיסיונרים או לפעילות מיסיונרית בקרב יהודי הארץ.22 היא זכתה בחסדי הקהילות היהודיות בירושלים, ולאחר שעברה ליפו התיידדה עם רב העיר יהודה לוי, ואף נכנסה עימו לשותפות עסקית שמאוחר יותר קיבלה את ברכת הדרך ממשה מונטיפיורי.23

ב־1854 הגיעו לאתר החקלאי מתיישבים אמריקאים נוספים — משפחת דיקסון ממסצ'וסטס, שהיו גם מילניאליסטים וגם חקלאים מנוסים. לא זו בלבד שהקבוצה החדשה סיפקה ידיים מוכשרות לעבודה וגב פיננסי בזכות תרומות מניו אינגלנד, אלא שחבריה אף החלו לבוא בברית נישואים עם החברים הגרמנים. בשנת 1855 סייעה מיינור ברכישה מלאה של האתר וקראה לו 'הר התקווה'. פרוטסטנטים אחרים — צליינים, מטיילים ואחרים, בעיקר ממערב־אירופה ומצפון־אמריקה — ביקרו בהתיישבות ואף התגוררו בה באופן זמני, אך לאחר מותה של מיינור ב־6 בנובמבר 1855 ירדה קרנו של המקום.24 מבקר אחד, הסופר המפורסם הרמן מלוויל ("מובי דיק"), תיעד את הבעיות שעמדו בפני הקהילה: מחסור בתנאים סניטריים, חוסר ביטחון אישי בגלל שודדים בדואים והזלזול הכללי של הערבים המקומיים בכל הנוצרים הזרים.25

הסכסוך בין המתיישבים לשכניהם הערבים פרץ ב־1853, ופעולות האיבה הגיעו לשיאן בליל ה־11 בנובמבר 1858. חמישה ערבים פלשו אז למושבה, ירו למוות בפרידריך שטיינבק, הכו קשות ואנסו שוב ושוב את מרי שטיינבק ואת שרה דיקסון, ופצעו את וולטר דיקסון. התוקפים גם בזזו את בתי המתיישבים וגנבו את כל מה שיכלו לשאת בידיהם. המתיישבים שנותרו בחיים עזבו לארצות הברית ב־16 בספטמבר 1858 ולא שבו עוד ארצה.

הנחמה היחידה מפרשה טרגית זו היא העובדה שהר התקווה וההתיישבות שקדמה לה בארטאס היו היישובים המערביים החקלאיים הראשונים שהצליחו באזור. הם הביאו לארץ ישראל שיטות חקלאות מודרניות והוכיחו שהן יכולות לשמש בהצלחה גם כאן. יתרה מזו, ההתיישבות הוצגה באור חיובי בעיתונות האמריקאית, בייחוד בכתב העת היהודי של פילדלפיה, "המערב" (The Occident), שם דווח כי יהודים ונוצרים פועלים יחדיו בארץ הקודש למען מטרה משותפת.26

המושבה האמריקאית ביפו

ג'ורג' ג'יי אדמס הופיע ביום חורפי אחד בינואר 1862 בעיירה הקטנה לבנון (Lebanon) שבמיין, ארצות הברית, והכריז על עצמו נביא של אמונה נוצרית חדשה, כנסיית המשיח. מטרתו, כך אמר, היא להקים התיישבות של מאמינים נוצרים בארץ ישראל כדי לסייע בהשבת היהודים לארץ הקודש ולהוביל את שובו של ישוע. המטיף המתודיסטי לשעבר מניו ג'רזי, שאף פלרטט עם הכנסייה המורמונית (כנסיית קדושי אחרית הימים) ושיצאו לו מוניטין כאיש השרוי לרוב בגילופין, מצא עד מהרה חסידים ואף מומרים בעיירות החקלאיות הקטנות של ניו אינגלנד.27

באביב 1864 היה לכנסייתו החדשה של אדמס קהל חסידים משמעותי, והוא הצליח לגייס סכום כסף לא מבוטל. ב־21 ביוני 1865 הוא הפליג עם שותפו א"ק מקנזי (McKenzie) למלטה בדרך לארץ ישראל. דיווחיו למיין היו מלאים בתיאורים שייפּו את המציאוּת, בחצאי אמיתות ובשקרים מוחלטים, במטרה לשכנע את חסידיו לבוא אחריו לארץ הקודש. אדמס ומקנזי טענו כי רכשו מגרש ששטחו שישה דונמים ממש מחוץ לחומות עיר הנמל יפו, ושבו למיין באוקטובר 1865.28

חברי כנסיית המשיח נפטרו מחפציהם, מכרו את חוותיהם, את בתיהם ואת עסקיהם (לרוב בהפסד), ונתנו את חסכונות חייהם לאדמס כדי לממן את האספקה ואת הנסיעה הנדרשות. בבוקר שבת, 11 באוגוסט 1866, הפליגו ממיין מאה חמישים ושישה גברים, נשים וילדים, כשפניהם להתיישבות בארץ ישראל.

כבר בראשית ההפלגה החלו העניינים להידרדר. האונייה הייתה ספינת מטען מסוג קְלִיפָּר שלא יועדה להשטת עשרות נוסעים לעברו השני של האוקיינוס האטלנטי ולאורכו של הים התיכון. המזון לא הספיק, ומנהיגם, שהיה ספון איתם יומם וליל במשך יותר משישה שבועות, נראָה לעיתים קרובות שיכור ועוין, וכמי שמנסה לפתוח בריב עם המתיישבים לעתיד. ב־22 בספטמבר 1866 הם הגיעו סוף סוף לנמל יפו, אך הרשויות העות'מאניות דחו את בקשתם לרכישת קרקעות ולהתיישבות בארץ.

מכיוון שהנמל ביפו לא היה נמל מים עמוקים, נאלצה הספינה לעגון בים ולהוריד את הנוסעים אל סירות קטנות יותר, מאמץ שנמשך שבועיים וחצי. בששת השבועות שלאחר מכן הקימו המתיישבים האמריקאים חסרי הקרקע מחנה על החוף, שם נטו אוהליהם בראשיתו של חורף קשה למדי. המחנה שלהם שכן בין בית קברות מקומי, שבו קברו הערבים כמאתיים איש שמתו מכולרה, ובין מגרש שבו הושלכו שרידי חיות שחוטות. הם עצמם חלו עד מהרה ואיבדו עשרה אנשים בחודש הראשון, ובכללם שישה ילדים ותינוק.

לאחר שהקונסול האמריקאי המקומי, הרמן לוונטל (Lowenthal), פנה מטעמם לשלטונות העות'מאניים והשיג אישור לבנות על חלק מהקרקעות, החלו המתיישבים לבנות באזור יפו בתים ושאר מבנים, אף על פי שהבנייה בעץ לא תאמה את האקלים המזרח־תיכוני. חלק מהמתיישבים החלו לפנות נגד אדמס, אך מכיוון שהוא החזיק בכל כספם, רובם ניסו לצלוח את הסערה, שכּן רבים עדיין האמינו שהוא נביא למרות הכול. הקונסול הכללי האמריקאי בירושלים, ויקטור בובוצ'ר (Beauboucher), התערב בסופו של דבר ופתח בהליכים משפטיים נגד אדמס.

עד דצמבר 1866 מתו שלושה־עשר מתיישבים, אבל מבנים אחדים כבר עמדו על מכונם והחברים החלו לעסוק בחקלאות על חלקת אדמה קטנה. באביב התברר שיבוליהם לא צמחו כלל ושהם נותרו חסרי כול. רבים מהם החלו לארגן מסע בחזרה לאמריקה, לעיתים קרובות על חשבונם של זרים מוחלטים ובזכות רצונם הטוב. באוקטובר 1867 באה סוף סוף ממשלת ארצות הברית לעזרתם של המתיישבים האחרונים שנותרו בארץ, ושלחה כספים כדי להשיבם הביתה.

ביוני 1868 גירש הקונסול בפועל של ירושלים את משפחת אדמס לאנגליה. עשרים האנשים שנותרו בארץ כללו בין השאר את רולה פלויד (Rolla Floyd), שהפכה למדריכת טיולים מצליחה ואף הדריכה פעם את הנשיא גרנט בביקורו כאן, והרברט א' קלארק (Herbert E. Clark), שהחל כסוכן נסיעות של חברת "תומאס קוק נסיעות לפלשתינה" (Thomas Cook Tours of Palestine) והפך ב־1875 לקונסול הכבוד של ארצות הברית בירושלים. באותה השנה ציין נוסע לארץ הקודש כי כנסייתם ובתים אחדים עדיין עומדים על תילם, אם כי הם מוזנחים וחלונותיהם שבורים, וכי רק קומץ אנשים מתגוררים בהם. בשנת 1868 רכשו הטמפלרים את כותרות המבנים הנטושים והפכו את המושבה האמריקאית למושבה גרמנית. בסוף המאה התשע־עשרה רק שניים מהמבנים המקוריים של המושבה האמריקאית היו בבעלותם של אמריקאים.29

אגודת המקדש

אחרוני חברי אגודת המקדש (Tempelgesellschaft) — הטמפלרים — בארץ ישראל גורשו על ידי הבריטים בזמן מלחמת העולם השנייה בשל היותם אוהדי הנאצים, ויש בכך מן האירוניה בהתחשב במקורותיהם. לשמה של הקבוצה הייתה משמעות יהודית־נוצרית עמוקה ושורשית; את המונח טבע רפורמטור שווייצרי במאה השבע־עשרה בעבור חברה שמטרתה הייתה לבנות מחדש את "מקדש האלוהים".30

הכוח המניע מאחורי אגודת המקדש היה כריסטוף הופמן, בנו של גוטליב וילהלם הופמן, שהושפע מהאחים המוראבים, מייסדי קהילת האחים קורנטל (Korntal) ב־1819. בני משפחת הופמן זכו לחינוך פיאטיסטי תקיף, והם האמינו בתוקף שאחרית הימים תחל עוד בחייהם. כריסטוף למד תיאולוגיה באוניברסיטה והוסמך לכמורה בכנסייה האוונגליסטית. כבר בשנות השלושים של המאה התשע־עשרה הוא היה משוכנע שהביאה השנייה קרובה מתמיד.31 הוא רצה לבנות מחדש את בית המקדש באופן סמלי על ידי איסוף כל אנשי האל בירושלים, שם הוא האמין כי הם יכולים להיות משוחררים מכבלי השחיתות של התיאולוגיה הנוצרית המערבית ולהתמקד באהבת האל ובאהבת כל האנושות כולה.32

בשנת 1861 ייסד הופמן את אגודת המקדש עם גאורג דייוויד הארדג (Georg David Hardegg) וכריסטוף פאולוס (Christoph Paulus). השלושה האמינו שכנסיית וירטמברג מסתירה בכוונה את מטרתה האמיתית של הנצרות, האשמה שבגינה גורש הופמן מהכנסייה כעבור זמן קצר. הארדג היה זה שדחף את הופמן ליישם את רעיונותיו וליצור תנועה שתיישב את ארץ הקודש.33 באותה השנה הפך הופמן לבישוף של תנועת ידידי המקדש וקיבל את תמיכתם של שנים־עשר חסידים שהקימו מועצת זקנים.

ויכוח על המקומות הקדושים בירושלים, שניטש בין הכמורה האורתודוכסית לקתולית בעיר, הוביל בשנת 1853 למלחמת קרים. הופמן ראה בכך סימן שעליו לנקוט פעולה ולאסוף את המאמינים האמיתיים בירושלים. בקיץ 1854 החלו הופמן והארדג לתכנן את "יציאת בבל" והתיישבות בארץ הקודש. בני ישראל העבריים האפריקאים (העבריים מדימונה) ישתמשו באותה הטרמינולוגיה בדיוק במאה העשרים.

חוזה פריז, הסכמי השלום משנת 1856 שסיימו את מלחמת קרים, הבטיח זכויות דתיות חדשות ללא־מוסלמים באימפריה העות'מאנית, והדבר עורר גל בנייה מסיבי של מעצמות אירופה. הן הקימו ברחבי הארץ כנסיות, בתי מיסיון ומוסדות נוספים. חיפה, עם נמל המים העמוקים שלה ואוכלוסייתה הקוסמופוליטית, משכה אליה את המתיישבים הטמפלרים הראשונים ב־1868. יש הסבורים כי הארדג רצה ליישב גם את הכרמל בשל משמעותו הדתית. לקשר של ההר לאליהו הנביא ולמקומו באסכטולוגיה הנוצרית היה פוטנציאל למשוך טמפלרים שטרם החליטו אם להגר מגרמניה. משפחות הטמפלרים הראשונות, הופמן והארדג, הגיעו לחיפה ב־30 באוקטובר 1868.

עם הקמת מושבות נוספות של טמפלרים בשנים שלאחר 1868 הואט קצב התרחבותה של המושבה הגרמנית בחיפה. מושבה שנייה ביפו ושלישית בשרונה (כיום מרכז תל־אביב) החלו לצמוח. בשנת 1914 כבר היו ברחבי ארץ ישראל שבע מושבות טמפלרים. רבים מבני הדור השני התעשרו בזכות מאמצי הוריהם ויכלו לוותר לחלוטין על ענייני פרנסה ולשוב לגרמניה כדי לרכוש השכלה. גם הדור החדש הזה של גרמנים היה פחות דתי מהמתיישבים המקוריים.

למרבה האירוניה, שיאה של אגודת הטמפלרים בארץ ישראל היה אולי גם המסמר בארון הקבורה שלה. כאשר הקיסר וילהלם השני עגן בנמל חיפה ב־1898 עורר הדבר גאווה לאומית גרמנית בקרב הדור השני של הטמפלרים. זו הייתה תחושה מוזרה עבור הדור הראשון של המתיישבים, שהשאירו את גרמניה מאחור לאחר שנודו מכנסיותיהם ונדחו על ידי הפוליטיקאים שלהם. לאומיות גרמנית חדשה זו, שהרחיקה את הטמפלרים מהתמקדותם באמונה הנוצרית, הובילה בסופו של דבר לחורבנם.34

באפריל 1912 התרחש אירוע שעשוי היה לקדם מאוד את החזון הטמפלרי על קיבוץ היהודים בארץ ישראל, ובכך לעורר את שיבתו המיוחלת של המשיח הנוצרי — הנחת אבן הפינה לבניין הטכניון, שהיה בית הספר המדעי־הטכני הראשון בכל האימפריה העות'מאנית, ומלכתחילה היה פרויקט יהודי וציוני. הקרקע נרכשה על ידי הקרן הקיימת, ומאות הפועלים שפינו את השטח ובנו את הבניינים היו כולם יהודים.35 הטמפלרים התרעמו על היהודים, על שהקימו מוסדות שהם עצמם הכירו לעולם; יתרה מזו, היהודים חוו שטף של עלייה ארצה, בעוד שההגירה הטמפלרית הואטה עד מאוד.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 ביטלו העות'מאנים את הסכמי הקפיטולציות שהיו חלק מחוזה פריז, ועצרו בבת אחת את ההשפעה האירופית בארץ ישראל ואת ההגנה שניתנה לאזרחים אירופים — פרט לטמפלרים. מכיוון שגרמניה הייתה בעלת הברית העיקרית של העות'מאנים, ניתן לטמפלרים מרחב פעולה מסוים. ליהודים ולקבוצות נוצריות לא־טמפלריות לא שיחק המזל, והם סבלו בשנות המלחמה מאכזריותם של הטורקים ושל האוכלוסייה המוסלמית המקומית. היהודים ורוב הנוצרים נתפסו כזרים, כאזרחי מדינות ההסכמה וכאויבי מעצמות המרכז, בעוד שרוב הטמפלרים הצטרפו לצבא הגרמני או סייעו למאמץ המלחמתי העות'מאני. לא־מוסלמים אמידים רבים נמלטו מהארץ, בעיקר מחיפה. הקרע בין הטמפלרים לשאר הקבוצות הלא־מוסלמיות בארץ ישראל היה כעת חקוק בסלע. הטמפלרים ניצבו לצד הגרמנים והעות'מאנים, בעוד שיהודים ונוצרים שאינם טמפלרים היו מיעוטים נרדפים.

ב־17 בנובמבר 1917 כבשו הבריטים את יפו. מדינות חדשות נוצרו, שטחים הוחרמו על ידי המנצחים והבמה נערכה למלחמת עולם נוספת. גרמניה והאימפריה העות'מאנית הפסידו, ובארץ ישראל היה כעת שלטון חדש: בריטניה.

שנות השלושים הביאו את האידיאולוגיה הנאצית לארץ ישראל. ב־19 במרס 1933 החלו הקונסוליות הגרמניות בארץ להניף את הדגל הנאצי, וחנויות בבעלות יהודית־גרמנית הוחרמו. מנהיגים טמפלרים רבים הזדהו עם השליטים החדשים של גרמניה, וחלקם אף היו חברים ידועים במפלגה הנאצית. היו אמנם טמפלרים שֶׁמחו על המדיניות הנאצית בעל פה ולעיתים אף בכתב, אך אף אחד לא נקט פעולה מעבר לכך. למרות ההתנגדות המועטה, נראה שרוב הטמפלרים בארץ ישראל תמכו במפלגה הנאצית ובפיהרר שלה.36

בשיאן מנו מושבות הטמפלרים לא יותר משלושת אלפים נפש. אולי הקנאה במפעל הציוני, שהקדים בהרבה את התפתחותם שלהם, היא שגרמה לטמפלרים לבגוד בעקרונותיהם המקוריים והובילה אותם לזרועות הנאצים, או שמא העובדה שבניהם למדו באוניברסיטאות הגרמניות ושירתו בצבא גרמניה היא זו שהשפיעה עליהם. תהיה הסיבה אשר תהיה, בשנת 1939, כאשר בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה לאחר פלישתה לפולין, שוב היו הטמפלרים אויביה של האימפריה הבריטית. מאות טמפלרים בגיל הלחימה נמלטו מארץ ישראל באוגוסט 1939 כדי להצטרף לצבא הגרמני, ואילו טמפלרים בני פחות מחמישים שנותרו מאחור נעצרו ונכלאו בעכו, בזמן שהמשטרה הבריטית והיהודית מכתרת את מושבותיהם. ב־31 ביולי 1941 רוב הטמפלרים שנותרו בארץ ישראל — חמש־מאות שלושים ושש נפש — גורשו לאוסטרליה דרך תעלת סואץ, ובכך בא הקץ על שבעים השנים של אגודת המקדש בארץ הקודש.

המושבה האמריקאית בירושלים

המושבה האמריקאית הייתה פרי מוחו של הורשיו ספאפורד (Horatio Spafford, 1888-1828), בכיר בכנסייה הפרסביטריאנית של שיקגו, שלאחר שסבל מאובדן אישי רב הפך למעורב יותר ויותר בכנסייה האוונגליסטית האמריקאית המוקדמת, ולבסוף הוביל קבוצת מתיישבים לארץ ישראל.

הצרות של ספאפורד החלו בנובמבר 1873, כשספינת הקיטור הצרפתית Ville du Havre ועליה אשתו אנה וארבע בנותיהן טבעה בדרכה מארצות הברית לאנגליה. אנה ספאפורד ניצלה, אך לבנותיה לא שיחק המזל. לטענתה, היא שמעה קול שדיבר אליה ברגע שנשלפה מהים ואמר, "יש סיבה לכך שניצלת. יש לך עבודה לעשות".37 כעבור שנים אחדות, ב־11 בפברואר 1880, בנם היחיד של בני הזוג ספאפורד, הורשיו, מת ממחלת השנית. מאחר שהוא לא הוטבל, הכומר של המשפחה דן אותו לגיהנום לנצח נצחים. ספאפורד דחה את הנחת היסוד התיאולוגית המקובלת הזו, והצביע על ספר הבשורה של יוחנן.38

למעשה, הורשיו ספאפורד טען שהשטן והגיהנום לא קיימים כלל.39 הוא ואשתו אנה נטשו את האמונה הרווחת על הישועה, זו שכללה בין השאר עונש חסר רחמים לחוטאים, ואימצו תחתיה אמונה בכך שהאל הוא אהבה טהורה, וכך ניתן להושיע כל אחד.40 מבחינת בני הזוג ספאפורד, ניתן להתגבר על החטא באמצעות חיי שותפות ומעשים טובים, כמו הנוצרים הראשונים בארץ הקודש.41

אמונה זו הובילה לגירושו של ספאפורד מהכנסייה שהוא היה אחד ממייסדיה, ועד מהרה החלו הוא ואשתו לארח קבוצות אוונגליסטיות לתפילה ולימוד בהשתתפות עשרות אנשים באחוזת לייק ויו (Lake View) מחוץ לשיקגו. בני הזוג ספאפורד וחסידיהם האמינו שהאל דיבר אליהם ישירות, ללא תיווך של מטיף או כומר, וללא הצורך בבניין פיזי קדוש הנקרא כנסייה. דווייט ל' מודי (Dwight L. Moody) וּויליאם א' בלקסטון (William E. Blackstone), מילניאליסטים־דיספנסציונלים אמריקאים פופולריים, שהאמינו בתפקידו של היהודי באחרית הימים, נמנו עם המודלים שלו לחיקוי.42 הדיספנסציונליסטים תמכו מאוד בתנועות הציוניות של המאה התשע־עשרה,43 ובלקסטון אף הגיש לנשיא ארצות הברית עתירה ל"השבת היהודים לארץ הקודש".44 ספאפורד הושפע גם מצ'רלס פיאצי סמית' (Charles Piazzi Smyth, 1900-1819),45 פרופסור סקוטי שחזה כי הביאה השנייה תחל בשנת 1881.46 כל ההשפעות הללו הובילו אל צעד הבלתי־נמנע — הגירתו של ספאפורד לארץ הקודש.

ב־17 באוגוסט 1881 יצאו בני הזוג ספאפורד עם קבוצתם, שמנתה שישה־עשר איש, לארץ ישראל. הם נחתו ביפו בספטמבר 1881 ועד מהרה יצאו לירושלים. באופן אירוני, הקבוצה נסעה בשיירה שארגנו רולה פלויד (Rolla Floyd) והרברט קלארק (Herbert Clark), שהיו השרידים האחרונים של מתיישבי הר התקווה ממיין, ארצות הברית.

חלק מהאנשים יאמרו מאוחר יותר שמשפחת ספאפורד עזבה את שיקגו עקב קשיים כלכליים, בעוד שאחרים דיווחו כי ספאפורד טען שהוא המשיח. אחרים תיארו את ספאפורד וחסידיו כמי שמחכים למרגלות הר הזיתים עם כוס תה מהבילה לישוע, כאשר ישוב, וציירו אותם כקנאים מטורפים.

אוכלוסיית ירושלים בשנת 1881 הייתה לפחות בחצייה נוצרית.47 בשנים 1883-1881 הגיעו לירושלים — נוסף על משפחת ספאפורד — שמונת אלפים יהודים, והם שינו את הדינמיקה בעיר. לאורך שנות חייהם של אנה והורשיו ספאפורד רכשה ובנתה הקהילה מבנים לשירות העניים, החולים, הנטושים וחסרי ההשכלה בירושלים. הם משכו אליהם אנשים בכך שסייעו להם, והייתה להם מדיניות שלעולם אין לדחות אף אחד, בין שהוא יהודי, מוסלמי או נוצרי. ואולם, כאשר הורשיו ספאפורד מת ב־1888 התמעטו כספי הקהילה במהרה. למרות הבעלות על עסקים וקרקעות בעיר העתיקה ובסביבתה, המושבה האמריקאית כילתה את כל הונה על סיוע לעניים ולנזקקים. ב־1894 שבו אנה ספאפורד ושמונה חברי קהילה לשיקגו כדי לגייס כספים נוספים.

בשיקגו פגשה ספאפורד את הכומר השוודי אולוף הנריק לרסון (Olof Henrik Larsson). לכומר הכריזמטי היו חסידים רבים, שהקימו קומונה וחיו יחד בבית שניצב בשטח הכנסייה שהיה בבעלותו. ב־1889 חזר לרסון למולדתו שוודיה למשך שנתיים, ובסוף התקופה התפאר בהישג של חמישים מומרים. לאחר מכן הוא מינה שני "זקנים" וחזר לשיקגו, והשאיר קבוצה מחסידיו בשוודיה. כמו בני הזוג ספאפורד, לרסון חשב כי שובו של ישוע קרוב מתמיד, וכי עליו לפגוש אותו בהר הזיתים בירושלים.

רצה הגורל, וספאפורד ולרסון נפגשו בשיקגו. השוודים באירופה ובאמריקה מכרו את רכושם והשליכו יהבם על המושבה האמריקאית. ברטה ספאפורד וסטר טענה כי הכספים שהתקבלו ממכירות אלו היו זניחים,48 אך טענה זו מוטלת בספק, שכּן הכספים הללו סייעו ברכישת הנכס הגדול לאכלוס רוב תושבי המושבה, הנכס שלימים יהפוך למלון אמריקן קולוני המפורסם.49 אמנם לא ברור בדיוק כמות המימון שגייסה אנה ספאפורד במסעה, אבל אין ספק בכך שהיא גייסה מתיישבים חדשים רבים — ארבעים שוודים משיקגו, תשעה־עשר "מומרים" אמריקאים חדשים ושלושים ושבעה שוודים מהעיר נאס (Nas) בשוודיה.50 דוד בן־גוריון העלה פעם על נס את ה"אמריקאים" הללו, שהביאו טכניקות ומכונות חקלאות מודרניות לחופי ארץ ישראל העות'מאנית.51 לאחר הגעת התושבים החדשים למושבה האמריקאית בירושלים, לא נמנו בה עוד מתיישבים במספרים משמעותיים בשום שלב, פרט לקומץ מומרים וכמה אנשים שביקשו מחסה, מיטה חמה וארוחה משביעה. בשיאה כללה המושבה מאה וחמישים איש בלבד.

חברי המושבה האמריקאית הכחישו בתוקף את היותם מיסיונרים. עם זאת, הם אישרו שגם יהודים וגם מוסלמים המירו את דתם לנצרות לאחר שנחשפו לדרכיו של ישוע. הם טענו שהם אינם פוליטיים, ושאפילו נותרו ניטרליים כאשר התעוררו סכסוכים פוליטיים מקומיים, וכך הם היו, לפחות באופן עקרוני. ואולם, לאחר מותה של אנה ספאפורד ב־1923 עמדותיה הלא־פוליטיות והלא־מיסיונריות של הקבוצה ננטשו לחלוטין.52

לאחר מותה של ספאפורד נפוצו שמועות בקרב חברי הקהילה על כך שמשפחת ספאפורד שלחה ידה אל קופת הקהילה, בעוד שחברי המושבה האחרים נאלצו להתחנן לכסף.53 רבים מהעסקים הרווחיים של הקהילה, ובכלל זה המלון, נרשמו למעשה רק על שמה של משפחת ספאפורד.54 כאשר ברטה ספאפורד וסטר החלה לנהל את המושבה עם אדית, בתו של הכומר לרסון, הפסיקה הקהילה להמתין לשובו של ישוע ודחתה את הציונות, ובכך דחתה את שני המניעים העיקריים שהביאו את הוריהם לירושלים מלכתחילה.

בשנת 1930, עקב אי־שקט בתוך המושבה — תוצאה של היעדר להט דתי ואובדן האידיאלים — חולקו נכסיה בין שאר חבריה והיא פורקה. הבניין הראשי הפך למלון ונשאר בבעלות משפחת ספאפורד וסטר. רוב האמריקאים והשוודים עזבו את ירושלים ושבו לארצות הברית. העובדה שברטה ספאפורד וסטר לא מציינת כלל בספרה, ירושלים שלנו, את תקומתה של אומת ישראל, שלה הייתה עדה, וכמעט שלא מציינת את השואה ותחת זאת מציגה נטייה פרו־ערבית, מלמדת כי הרעיונות והאידיאולוגיה הדתית של הוריה מתו איתם בירושלים.

סיכום

אף על פי שהיו התיישבויות נוצריות־מילניאליסטיות נוספות בארץ ישראל העות'מאנית במאה התשע־עשרה, חמש ההתיישבויות שתוארו לעיל היו המוצלחות ביותר. כל אחת מהן החלה כשמנהיגים כריזמטיים שהטיפו לתיאולוגיה המילניאליסטית המבוססת על ההשקפה הדיספנסציונלית. ארטאס היה היישוב הנוצרי הראשון, שנועד להיות כפר נוצרי־עברי, בראשות היהודי המומר ג'ון משולם ובגיבוי הקונסול הבריטי, החברה הלונדונית והבישוף הפרוטסטנטי (האנגלי־גרמני) החדש בירושלים. את הר התקווה הובילה המילניאליסטית הכריזמטית קלורינדה מיינור, שהאמינה כי היא גלגולה של המלכה אסתר והובילה גם קבוצה אחרת מניו אינגלנד, חסידי ויליאם מילר, שהאמינו כי הביאה השנייה תתרחש כעבור חודשים אחדים בלבד. את המושבה האמריקאית ביפו הנהיג ג'ורג' אדמס, נביא אמריקאי מטעם עצמו שהיה הראשון להוביל מאות חסידים נוצרים לארץ ישראל.

אף על פי שההתיישבויות הנוצריות הפרו־יהודיות הללו לא הצליחו לייצר מושבה בת־קיימא, שלושתן תרמו למודרניזציה של החקלאות והיזמות בארץ ישראל; כולן שימשו השראה במידה זו או אחרת לקבוצות נוצריות אחרות, שניסו להצליח היכן שהן עצמן נכשלו; ואולי הדבר החשוב ביותר, הן יצרו במדינות מוצאן קשרים עם נוצרים מזרמים אחרים ועם יהודים, שהאמינו בהשבת היהודים לארץ ישראל. ניתן לומר שקבוצות אלו אף השפיעו במידה מסוימת על הציונים הראשונים.

עם זאת, כישלונותיהן של ההתיישבויות הללו, בעיקר בשל אלימות ערבית מקומית וביורוקרטיה מייגעת של השליטים העות'מאניים והערבים, שימשו תמרור אזהרה לבאים אחריהם כי עליהם לבוא מוכנים ולהסדיר את הסוגיות המשפטיות הרלוונטיות לפני בואם. יישובים נוצריים מאוחרים יותר במדינת ישראל יפעלו לפי מודל ארטאס, ויִצרו קומונות חקלאיות תוך התמקדות במתיישבים נוצרים־עבריים (ראו להלן, בפרקים על כפר הבפטיסטים ויד השמונה), בעוד שאחרים יהיו דומים יותר לקהילת הר התקווה ולמושבה האמריקאית ביפו (ראו להלן, בפרקים על אגודת בית־אל ואחוות הנצרות הקדומה).

הטמפלרים ואנשי המושבה האמריקאית בירושלים הצליחו יותר בהקמת יישובים בני־קיימא, אך לא הוציאו אל הפועל את הלהט הדתי של דור המייסדים. ברגע שהמנהיגוּת עברה לילדי המייסדים, האידיאולוגיות נחלשו והפרויקטים נכשלו. אנשי אגודת המקדש הושפעו ישירות מהפיאטיסטים של מחוז וירטמברג, יצרו בתחילה שותפוּת עם המתיישבים הציונים הראשונים ומצאו מכנה משותף בחתירה היהודית להקמת מדינה. שותפות זו עלתה בקנה אחד עם שאיפתם לשיקום בית המקדש, כפי שהם הבינו אותו, כאשר הם התיישבו בחיפה לראשונה ב־1868.

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנו הטמפלרים קרוב לשלושת אלפים איש והתהדרו בשמונה מושבות בארץ ישראל, נתון שהכתיר אותם כתנועת ההתיישבות הפרוטסטנטית המצליחה ביותר בארץ ישראל לפני קום המדינה. עם זאת, צמיחתם נעצרה בשנות השלושים, כאשר אמונתם הדתית פינתה את מקומה ללאומיות הגרמנית. למעשה, הצלחתם הכספית הייתה אחת הסיבות למפלתם. הם הצליחו לסלול כבישים, לבנות נמל חדש ולהחדיר ארצה שירותי נסיעה מודרניים וכושר המצאה חקלאי. הם הצטיינו במאמציהם, הפכו לבעלי אדמות ועסקים אמידים והובילו את הדרך לתיעוש המודרני של הארץ. ואולם בסופו של דבר החלו הציונים לעלות עליהם במספרים, ולאחר מכן לדחוק את רגליהם החוצה, ובתוך כך הם איבדו את הלהט הדתי שלהם והזדהו יותר ויותר עם הלאומיות הגרמנית. כשהיהודים הפכו למתחריהם על אותה פיסת אדמה הם שינו את עמדתם הפרו־יהודית. מלחמת העולם השנייה חיסלה באופן סופי את הפרויקט של הטמפלרים כאשר ארץ ישראל המנדטורית יצאה למלחמה בגרמניה ובבעלות בריתה — מדינות הציר. ההתמקדות של הטמפלרים בעצמם כעם הנבחר החדש של האל שיבנה את בית המקדש, שגרמה להם להרחיק את היהודים במקום לשתף עימם פעולה, דומה לגישתה של כת מאוחרת יותר של מתיישבים נוצרים — בני ישראל העבריים האפריקאים של ירושלים (ראו להלן, בפרק על קבוצה זו).

גורלה של המושבה האמריקאית בירושלים היה בסופו של דבר זהה לגורלם של עמיתיהם הטמפלרים. לאחר מותם של אנה והורשיו ספאפורד הפכה המושבה לדתית הרבה פחות, ובשל כללי ההתנזרות שגזרה אנה ספאפורד בימיה הראשונים של ההתיישבות גם לא הועמד דור המשך. אף על פי שכלל זה בוטל מאוחר יותר כדי שבתה, ברטה, תוכל להינשא לפרדריק וסטר, המושבה ביקשה למשוך אליה אנשים מבחוץ בזכות פעילותה המיסיונרית ולא באמצעות הולדת דור חדש של מתיישבים.55

בהיותם לא דתיים באופיים, בני הזוג ספאפורד וסטר לא התלהבו מהציונות או מהביאה השנייה של ישוע. המושבה הייתה בסופו של דבר יותר מיזם עסקי מאשר בסיס לפעילות מיסיונרית. הסימן המובהק ביותר למפלתה האידיאולוגית של המושבה האמריקאית הוא העובדה שביומניה של ברטה ספאפורד וסטר עצמה היא מתעלמת מהמאבקים למען מדינה יהודית או אף מתנגדת להם, ואין בהם כמעט אזכור לשואה או אהדה לקורבנותיה, או לניצולים שניסו לעלות לישראל, בעוד שלערבים היא משווה אופי רומנטי. מושבות הטמפלרים והמושבה האמריקאית התפרקו בסופו של דבר מכיוון שתושביהן חדלו למלא את משימתם העיקרית — השבת העם היהודי לארץ ישראל. בתום מלחמת העצמאות ב־1949 לא נותר דבר מהמושבה האמריקאית בירושלים מלבד מלון בבעלות פרטית.

1 יותרס 2007, עמ' 109, מצטט את הרמן מלוויל (1856).

2 פרי 2003, עמ' 1.

3 שם, עמ' 3-2.

4 שם, עמ' 2.

5 שם, עמ' 5-4.

6 שם, עמ' 5.

7 שם, עמ' 23-19.

8 שם, עמ' 60.

9 שם, עמ' 84-77, 114-101.

10 שם, עמ' 85-76, 199.

11 שם, עמ' 82, 202-200.

12 שם, עמ' 3-2.

13 ווגל 1993, עמ' 19-18.

14 פרי 2003, עמ' 3-2.

15 שם, עמ' 3.

16 קרק 2001.

17 קרק 1996, עמ' 49-48.

18 גרין 2010, עמ' 249.

19 פרי 2004, עמ' 47.

20 שם, עמ' 48.

21 שם, עמ' 51.

22 גרין 2010, עמ' 250-249.

23 פרי 2004, עמ' 52-51.

24 שם, עמ' 55.

25 שם, עמ' 54.

26 דייוויס 1995, עמ' 148.

27 אמן 1964, עמ' 480-467.

28 שם.

29 שם, עמ' 488-485.

30 כרמל 1988, עמ' 7.

31 סאואר 1991, עמ' 19-18.

32 שם, עמ' 23.

33 כרמל 1990, עמ' 9.

34 שם, עמ' 118.

35 שם.

36 סאואר 1991, עמ' 199-196.

37 וסטר, עמ' 3.

38 ספאפורד וסטר, פרק 4, מיקום 891 (מהדורת קינדל).

39 אריאל וקרק 1996.

40 שם, מיקומים 532-521 (מהדורת קינדל).

41 וסטר, עמ' 4.

42 אריאל וקרק 1996, עמ' 643-642.

43 שם, מיקום 3.

44 גולדמן 2004, עמ' 231.

45 וסטר, פרק 2, מיקום 499.

46 אריאל וקרק 1996, עמ' 649.

47 בן אריה 1984, עמ' 195-192.

48 ספאפורד וסטר 1950, פרק 17, מיקומים 3353-3346.

49 וסטר, עמ' 8.

50 שם, עמ' 7.

51 גולדמן 2004, עמ' 5.

52 בן אריה 1984, עמ' 656-655.

53 וסטר, עמ' 15.

54 שם.

55 מודל חיים זה ישוב לישראל ביישוב הפיני יד השמונה, ובמידה מסוימת גם ביישוב הגרמני נס עמים.

פרק 2

כפר הבפטיסטים

כשהפוריטנים התפלגו מהכנסייה האנגליקנית בשנות השישים של המאה השש־עשרה בהשפעת הקלוויניזם, הם התנערו הן מהדוקטרינות האנגליקניות החדשות הן מהעקרונות הקתוליים העתיקים. הם דחו את חובת ההטבלה לרך הנולד, ולא האמינו שלמלוכה יש סמכות דתית כלשהי. יתרה מזו, הם קבעו שהטבילה צריכה להיות בחירה אישית; ישוע צריך להתקבל במודע על ידי אדם תבוני, לא על ידי תינוק. הם הניחו כי הרפורמציה הפכה את הכנסיות המסורתיות למיושנות, והאמינו כי באמצעות הקלוויניזם הם משחזרים את כנסיית השליחים האמיתית.

התיאולוג הפוריטני תומס ברייטמן (Brightman, 1607-1562), שהיה בקיא בכתבים מילניאליים מימי הביניים, פירש מחדש את ההתגלויות כהתעוררות רוחנית מתקדמת של הנצרות, המהדהדת בממלכת האל עלי אדמות לפני הבּיאה השנייה והתגשמותו של יום הדין. ברייטמן הכניס אפוא את המילניאריזם לחיק הרפורמציה, אף על פי שקלווין דחה את הרעיון שהיהודים ישובו לארץ ישראל לפני המרתם לנצרות.56

הבפטיסטים הראשונים התפתחו בסופו של דבר מהפוריטנים, ובראשית המאה השבע־עשרה הם קראו להפרדה מוחלטת בין השליט לדת. הם הרחיקו לכת והכריזו כי מלך אנגליה הוא בן תמותה, לא אלוהים ולא נציגו עלי אדמות. בשל כך נאלצו התיאולוג האנגלי ג'ון סמית' (Smyth, 1612-1554) וחסידיו לברוח לאמסטרדם, כדי להימלט מרדיפת הכתר האנגלי לאחר שעקרונות אמונתם פורסמו בפומבי ב־1609.

מייסד הכנסייה הבפטיסטית הכללית של אנגליה, תומס הלוויס (Helwys, 1616-1575 בקירוב), הרחיק עצמו מגישת הטבילה המעשית של סמית', שהייתה קלוויניסטית יותר, וחזר מאמסטרדם לאנגליה כדי להקים את כנסייתו. הן סמית' הן הלוויס הניחו את הבסיס לתיאולוגיה הבפטיסטית והעמידו אותה על שלושה עקרונות: טבילת המאמין, התנתקות מהחברה הדתית הסובבת וחופש דת.57

הלוויס הרחיק לכת ושלח למלך ג'יימס עותק של ספרו תעלומת העוונות עם ההקדשה הבאה: "המלך הוא אדם בן תמותה ולא אל, ולכן אין לו סמכות על נשמותיהם האלמותיות של נתיניו, ואין לו הסמכות לחוקק להם חוקים ומשפטים ולהעמיד עליהם אדונים רוחניים".58 הוא נעצר בשל כך ב־1612 ומת בתא האסורים ב־1616. למרות הרדיפות באנגליה, הכנסייה הבפטיסטית הכללית גדלה והקימה ארבעים כנסיות עד 1644. הרדיפות נמשכו גם תוך כדי ייסוד האספה הכללית ב־1654 ואימוץ הצהרת האמונה ב־1678.

היפרדותם של הבפטיסטים מהכנסייה האנגליקנית, הכרזתם על עצמאות תיאולוגית ורדיפתם לאחר מכן, הביאו ליציאתם ההמונית למושבות בצפון־אמריקה. בתקופה זו המילניאריזם הפרוטסטנטי (הן הגרמני הן הבריטי) כבר החל להשפיע על התנועה הפוריטנית משני צידי האוקיינוס האטלנטי. ברייטמן קידם במיוחד את ההשקפה המילניאריסטית המתמקדת ביהודים, זו שבסופו של דבר תכבוש את ליבם של הבפטיסטים הדרומיים והאוונגליסטים האמריקאים.

עד מהרה הוקמו באמריקה מושבות של שני זרמי הבפטיסטים בהנהגתם של רוג'ר ויליאמס, ג'ון קלארק, ג'ון מיילס, תומס גולד, ויליאם סקרבן (Screven), אליאס קיץ' (Keach) ורבים אחרים שהתפרסמו בזכות רעיונותיהם על חופש דת ועקרונות דמוקרטיים, ואולם לא כל המושבות הללו היו מעוזי חירות. ויליאמס הקים את הכנסייה הבפטיסטית הראשונה באמריקה בשנת 1638, בפרובידנס, והעניק חופש דת לכל תושבי רוד איילנד בשנת 1644 באישור הפרלמנט הבריטי. בשנת 1663 הכריזו בעלי המושבות החדשות בקרוליינה על "חופש וחירות מצפון בכל הנושאים הדתיים והרוחניים", ועוררו בכך נהירה של מתיישבים שבעקבותיה הוקמה צ'רלסטון.59 ההערכה היא ששני שלישים מהמתיישבים בדרום־קרוליינה בראשית המאה השמונה־עשרה היו נוצרים שפרשו מכנסיותיהם, ובהם קבוצה גדולה של בפטיסטים.60 שני מושלים בדרום־קרוליינה בראשית המאה, תומס סמית' וג'וזף בלייק, היו בפטיסטים. חופש הדת התפשט על פני המושבות הדרומיות והאמונה הבפטיסטית תפסה לה אחיזה, והמתיישבים החדשים הצהירו בגלוי על אמונתם, גם במכתבים לשלטונות אנגליה.

הכנסייה הבפטיסטית הראשונה, הנחשבת לכנסייה הבפטיסטית הדרומית הראשונה ביבשת אמריקה, הוקמה בצ'רלסטון בראשית המאה השמונה־עשרה. במרוצת המאה הגיעו לאמריקה גם מהגרים מארצות אחרות, ועם הזמן האמון של האוכלוסייה בממשל המקומי החל להאפיל על סמכותו של הכתר. כאשר המושגים עצמאות וחירויות הפרט השתרשו באמריקה, האינדיבידואליזם הדתי החל להתפשט ולזכות גם הוא בהכרה, וחלה התרחקות מהאידיאולוגיה הבפטיסטית הכללית ומזרמים בפטיסטיים אחרים שהחלו את דרכם בבריטניה ובהולנד. ב־1740 כבר פעלו באופן רשמי בווירג'יניה, בקרוליינה הצפונית ובקרוליינה הדרומית, אחת־עשרה כנסיות בפטיסטיות דרומיות.61

ככל הנראה, ג'ון קוטון (Cotton, 1652-1585) היה הכוח העיקרי מאחורי ייבוא המילניאריזם למושבות הבריטיות של צפון־אמריקה בראשית המאה השבע־עשרה.62 חתנו ונשיא מכללת הרווארד, הכומר הפוריטני אינקריז מאת'ר (Increase Mather, 1723-1639), כתב שבני ישראל והפרוטסטנטים יילחמו יחדיו בקרב ארמגדון; הם ישמידו את האימפריות הקתוליות והאסלאמיות של זמנם, והמלחמה תגיע לשיאה בשיקום ממלכת ישראל ובהמרת דתם של היהודים. לאחר מכן תיווסד מחדש כנסיית השליחים, ישוע יבוא שנית, יתחולל יום הדין, וכך תיפתח מלכות אלף השנים ותתפשט מירושלים לכל העולם.63

במאה השמונה־עשרה הכריז התיאולוג האמריקני הידוע ג'ונתן אדוארדס (Edwards, 1758-1703) שהאפיפיור הוא האנטיכריסטוס, וקיים מופע של תחייה דתית נרחבת בכנסיית ביתו בנורת'המפטון, מסצ'וסטס, שבה הטיף את אמונותיו. אדוארדס האמין כי אירועים אלה עשויים לחולל את המילניום החדש, והם אכן נחשבים לזרז העיקרי של תנועת ההתעוררות הגדולה שהוזכרה לעיל.64 לפי התיאולוגיה שלו, יהיו שלושה עידנים: הראשון יחל בירידת אדם הראשון, השני יהיה זמנו של ישוע על פני כדור הארץ והשלישי יחל ברפורמציה. הוא קרא לכל הנוצרים האמיתיים להכין את הדרך לקראת קץ הימים הממשמש ובא. אסכטולוגיה זו, מנקודת מבט המתמקדת ביהדות, לא הייתה משותפת לכל הפוריטנים, שכּן היו פרשנויות שונות למלכות אלף השנים, ואפילו אי־הסכמה אם היא תתרחש בכלל, והיו גם תרחישים שונים לאופן התרחשותם של האירועים ולעידן שבו יחולו.

תיאולוגיות התחייה של ג'ון ווסלי משכו את הבפטיסטים לחיק האוונגליסטי המְחַיֶּה וגרמו להם לקדש את הדוקטרינות שלו. בין 1740 ל־1814 תפחה השפעתם של הבפטיסטים הדרומיים ברחבי אמריקה, כשהיא חדורת מרץ מיסיונרי שהתעורר בעקבות ביקורו של המטיף האוונגליסטי האנגלי ג'ורג' ווייטפילד בכנסיית צ'רלסטון ב־1745. באוקטובר 1751 הוקמה בצ'רלסטון האגודה הבפטיסטית, ונוצר ארגון רופף של קהילות בפטיסטיות עצמאיות שמטרתו הייתה ליצור קהילה גדולה יותר ולדון בבעיות המשותפות לכנסיות החברות בו.65

לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלכה (1783-1775) ראו הבפטיסטים הדרומיים את חירויות הדת שלהם כבלתי־נפרדות מחירויותיהם הפוליטיות, ורובם המכריע צידד בפטריוטים. המילניאריזם שבו הם האמינו היה תפיסת עולם שראתה את החֵירות האזרחית והדתית כמובָנות מאליהן. לאחר שארצות הברית הבטיחה את עצמאותה מבריטניה, נודע המוניטין של הבפטיסטים כתומכים נלהבים של המהפכה, ושמם של מטיפיהם הלך לפניהם ברחבי המדינה. בשנת 1776 עתרו הבפטיסטים בווירג'יניה לבתי המחוקקים ולוועידה החוקתית וביקשו להכריז כי למדינה החדשה המתגבשת לא תהיה כנסייה רשמית, וכי היא תבטיח את החופש של כל חברה דתית לקיים את פולחנה ואת דתה בדרכי שלום בהתאם לאמונותיה. עתירות אלו הביאו לכך שבשנת 1784 הוקמה הוועדה הכללית, שהייתה למעשה התאגדות של נציגים מזרמים שונים של הכנסיות הבפטיסטיות בווירג'יניה, והתקבל עקרון ההפרדה בין הכנסייה והמדינה, כפי שמתואר בחוקת ארצות הברית.66 המערכה להכללת סעיף זה בחוקה איחדה בפטיסטים מכל מדינות ארצות הברית שזה עתה נוסדה.

התנועה הבפטיסטית האמריקאית הולידה בתקופה זו גם את התיאולוגים הראשונים שלה — הקלוויניסט ג'ון גיל (Gill, 1771-1697), שהתנגד למיסיונריוּת, וטימותי ג'ורג', שהיה בעדה. ג'ורג' האמין שעל כמרים בפטיסטים "להטיף את בשורת הישועה לכל בני האדם ולהכריז שכל מי שמאמין יינצל: לכך הם מחויבים".67

אלה שהזדהו כבפטיסטים יצרו את הקבוצה הדתית הגדולה ביותר בארצות הברית החדשה עד שנת 1800.68 בהשפעת ההתעוררות הגדולה השנייה בניו אינגלנד ותנועת המיסיון בקרב זרים באנגליה בראשות ויליאם קארי (Carey, 1834-1761) נוסדה בשנת 1810 מועצת הנציבים האמריקאית למיסיון בקרב זרים, שבפטיסטים נמנו עם חבריה. כעבור כמה שנים, בשנת 1814, נוצרו האגודות הבפטיסטיות המיסיונריות האמריקאיות. בתוך כמה עשורים עבר מרכז האמונה הבפטיסטית מאנגליה לארצות הברית. אך ככל ששאלת העבדוּת הפכה למרכזית יותר בארצות הברית, פרץ פילוג בנושא זה במסגרת אמנת הבפטיסטים הכללית, וב־1845 הדבר הוביל לניסוח אמנת הבפטיסטים הדרומיים התומכים בעבדות. הבפטיסטים האמריקאים ביקשו להגביל את המגע עם זרמים נוצריים שונים, פרוטסטנטיים ואחרים, מכיוון שהם פקפקו בנאמנותם לכנסייה הנוצרית המקורית של ישוע והשליחים.

הארגון הפרוטסטנטי 'מועצת הנציבים האמריקאית למיסיון בקרב זרים' נוסד, כאמור, ב־1810 במטרה להמיר את דתם של אנשים מחוץ לגבולות ארצות הברית.69 שני המיסיונרים הראשונים מטעמו של הארגון, שהגיעו לארץ ישראל, היו הכמרים פליני פיסק (Pliny Fisk, 1825-1792) וג'ונאס קינג (Jonas King, 1869-1792). שניהם היו מניו אינגלנד, חונכו בכנסיות קלוויניסטיות קוֹנְגְרֶגַצְיוֹנָלִיסטיות והטיפו בהן לפני שנשאבו לחיק הכנסייה האפוסטולית. בשנת 1822 הם פגשו במלטה את ג'וזף וולף (Wolff, 1862-1795), יהודי שהתנצר והיה אחד המיסיונרים הראשונים ליהודי ארץ ישראל, אשר פעל בהוראת החברה הלונדונית לקידום הנצרות בקרב היהודים מטעם הכנסייה האנגליקנית ("החברה הלונדונית"),70 והשלושה הגיעו יחד לארץ ישראל בשנת 1823.71

המועצה האמריקאית הִפְעילה משנת 1818 ועד 1844 משרד למיסיון בירושלים במטרה להטיף את הבשורה ולחלק ספרי תנ"ך מתורגמים לערבים הנוצרים המקומיים — האורתודוכסים והקתולים — וליהודי הארץ. ואולם, האנגליקנים הבריטים האפילו על הפרוטסטנטים האמריקאים, ובשנת 1840 הם הניחו באמצעות החברה הלונדונית את היסודות לכנסיית המשיח.72 לפני שנות השמונים של המאה התשע־עשרה האמריקאים לא הביעו אותה מידה של עניין ולא היו להם משאבים ייעודיים כמו שהיו לבריטים, שהשקיעו בניצור יהודי הארץ. במקום להתחרות בהם ישירות הם בחרו להעביר את המטה שלהם לביירות ולמקד את פעילות המיסיון בסוריה הגדולה ואף מזרחה יותר.

המומרים הראשונים על ידי הבפטיסטים היו נוצרים מכנסיות אחרות שאימצו את הפרוטסטנטיות. אף על פי שהמיסיונרים רצו שמומרים אלו יישארו בכנסיותיהם המקוריות וימירו אחרים, קהילותיהם הצרו את צעדיהם והם נאלצו לעזוב אותן; בעקבות זאת נוסדו כמה כנסיות פרוטסטנטיות חדשות בעבור המומרים החדשים ובעבור המיסיונרים שפעלו ברחבי המזרח התיכון. בשנת 1845 דווח במפקד אוכלוסין כי ישנם בירושלים חמישים פרוטסטנטים, מספר המלמד על סיפורי הצלחה אחדים בהטבלת קומץ מקומיים.73 עם זאת, לא ברור כמה מהאנשים שנספרו במפקד היו למעשה מיסיונרים אירופאים או אמריקאים, או זרים נוצרים אחרים.

שוכּרי מוסא היה ערבי יווני־קתולי שחי בצפת העות'מאנית בראשית המאה העשרים.74 ב־1908 הוא היגר לאמריקה וחיפש את מזלו במכירת בגדי רקמה פלסטינית. בתחילה הוא המיר את דתו לפרוטסטנטיות באמצעות המיסיון הפרסביטריאני, אך לאחר מכן שינה את דעתו עקב מחלוקת תיאולוגית. בזמן שעבר מדלת לדלת בטקסס ומכר את מרכולתו, הוא נמשך לאמונה הבפטיסטית הדרומית והחל להשתתף בטקסים של הכנסייה הבפטיסטית הראשונה בדאלאס.75 בהשפעתו של הכומר ד"ר ג'ורג' וו. טרוט (Truett, 1944-1867) הוא הוטבל מחדש בשנת 1909, ועד 1911 הוא הוסמך לכמורה. בשנת 1912 חזר הכומר מוסא לעיר הולדתו, צפת, וממנה עבר לנצרת, שם הפך לאדם הראשון שהקים כמורה בפטיסטית בארץ ישראל.76 מספר הכנסים השבועיים שערך ומספר האנשים שנכחו בהם גדלו בהתמדה, ועד שנת 1914 עמדה הנוכחות הממוצעת על עשרים ושישה איש חמש פעמים בשבוע. הוא גם ערך תפילות יום ראשון והקים בית ספר יסודי במשרה מלאה. בסופו של דבר בשנת 1923 קיבל מוסא את גיבויה של מועצת המיסיון בקרב זרים של ועידת הבפטיסטים (FMB).77

בית הספר הפרוטסטנטי (האנגליקני) הראשון נבנה בנצרת ב־1851 והכנסייה הראשונה שלו, אנגליקנית אף היא, נבנתה ב־1862. שניהם נבנו על ידי מיסיונרים בריטים בתמיכת הממשלה. כעבור זמן לא רב הוקמו גם הוספיס ובית חולים, וכך יותר ויותר ערבים נוצרים, אורתודוכסים וקתולים מנצרת, נמשכו למוסדות אלה ושלטו בשפה האנגלית. כאשר מוסא עבר לנצרת, התושבים המוסלמים, הקתולים והאורתודוכסים חשדו בו תחילה, אך בזכות ההיחשפות המוקדמת לפרוטסטנטים הם גילו סבלנות לפעילותו. ואף על פי כן, היו מי שהפריעו לדרשותיו ולעיתים קרובות הוא אף נפגע ממטחי אבנים, ועל ילדיו ירקו גם מוסלמים וגם נוצרים שאינם בפטיסטים.78

בדיווח השנתי למועצת המיסיון בקרב זרים של ועידת הבפטיסטים, מ־13 במאי 1925, דווח על צמיחה איטית במספר חברי הקהילה בצד שמירה על מספר יציב, עם מאה עשרים ושלושה בנים ומאה ושמונה־עשרה בנות שנרשמו ל"בית הספר של יום ראשון" (Sunday School), ושמונים נשים במפגש הקהילה השבועי של יום ראשון. כמו כן, צוין כי מאמציו של מוסא נשאו פרי וכי הוא עמוּס בעבודתו בגליל, ולכן אינו יכול להמשיך לעשות את כל העבודה לבדו.79

בשנת 1925 הוביל ד"ר טרוט משלחת של בפטיסטים דרומיים לארץ ישראל. לאחר שהתרשמו מהקהילה הצעירה בנצרת, הם שכנעו את ג'ורג' וו. בוטומס (Bottoms), איש עסקים מטקסרקנה (Texarkana), ארקנסו, לתרום עם אשתו עשרת־אלפים דולר לבניית כנסייה בנצרת. הכנסייה נחנכה ב־3 במאי 1926 (והושלמה בראשית 1928) בהשתתפות התושבים המקומיים, וחלקם הושפעו עמוקות עד כדי כך שביקשו להיטבל. בחוגי המיסיונרים הבפטיסטים הדרומיים קיוו מאוד שהכנסייה הזו תהפוך למרכז פעילותם באזור. אף על פי שהבפטיסטים הדרומיים תמכו בבניית הכנסייה החדשה, הם החלו לשלוח מיסיונרים אמריקאים לארץ ישראל רק בשנה שלפני כן, ב־1925, והמיסיונרים הללו התמקמו בירושלים ולא בנצרת.

כשמוסא מת מדלקת ריאות בקיץ 1928, המיסיון החל לאבד מכוחו וההתלהבות החלה להתפוגג. עד חג המולד 1930 צומצם מספר הילדים בבית הספר לכחמישים, לאחר שיא של יותר ממאתיים ארבעים רק שנתיים קודם לכן.80 וכך עבודת המיסיון של ועידת הבפטיסטים הדרומיים הושבתה עד לחזרתו של המיסיונר האמריקאי רוברט לינדזי לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.

כאשר לינדזי הגיע לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1937, הוא נסחף מיד למאבק הציוני — שעִניין אותו בשל פרשנותו לרמזים בברית החדשה בנוגע לעידן המשיח.81 הוא נסע לאמריקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך חזר לארץ ישראל ב־1945 כדי להוביל את המיסיון של הכנסייה הבפטיסטית בקרב היהודים. לינדזי סייע לסמואל אניסקה (Aniska, במקורות שונים הוא מופיע גם כ־Anishko ו־Anishka),82 בפטיסט מקומי ממוצא יהודי־רוסי, ולקבוצה קטנה של נוצרים עבריים (כלומר, שנולדו כיהודים ולאחר מכן אימצו את ישוע) לרכוש את חלקת האדמה המרכזית מחוץ לפתח תקווה, זו שלימים יוקם עליה כפר הבפטיסטים. המתחם, שהוקם במקור ב־1945, נקרא בעברית מַחֲסֶה. אניסקה, מנהיג הקבוצה הקטנה, היה נשוי ואב לשלושה בנים. ועידת הבפטיסטים שוכנעה להלוות לקבוצה זו כסף בעבור דיור ומיכון בחלקה של שנים־עשר דונם, אך כשהיבול הראשון נכשל רוב החברים נטשו, ומשפחת אניסקה נשארה בחווה כבעלים היחידים. כשסמואל אניסקה הלך לעולמו ב־1958, הוא הוריש את חוות מחסה לאשתו ולשלושת בניו.

בדצמבר 1964 הגיע לחיפה המיסיונר הקנדי אלכסנדר באגו (Bago), איש אחוות הנצרות הקדומה מברייט (Bright), אונטריו (ראו פרק 6), ושם הוא נתקל בבנו של אניסקה, יונה, שהיה אז חבר בקהילה המשיחית של בתסדה (Bethesda) בחיפה. המפגש בין השניים הוביל להידוק הקשרים בין באגו, הקהילות המשיחיות (הן ה"יהודיות" הן הגויות) בישראל וכפר הבפטיסטים. מיד לאחר ביקור בנס עמים (ראו פרק 3) דן באגו עם אניסקה על האפשרות להקים קיבוץ נוצרי בדומה לנס עמים, כפי שאביו, סמואל, ניסה להקים בעת הקמתה של מדינת ישראל. לדברי באגו, אניסקה הציע מיד את חלקת האדמה שנותרה, צמוד לכפר הבפטיסטים בפתח תקווה, ושבּה התגוררה עדיין אימו. לטענתו, הבעלות על הנכס הועברה בדצמבר 1964, אך כעת לא ניתן היה לאתר שטר בעלות או חוזה בעלות, היו רק המכתבים והדיווחים האישיים של באגו.

יוסף אברהמוב, לשעבר חבר בקהילה, פגש גם הוא את באגו בחיפה והשאיר אצלו בדצמבר 1964 את "המסמכים והמאמרים הרשמיים שהכינה הקהילה", שנכתבו ברוסית.83 ב־1 בינואר 1965 עברו אלכסנדר ואליזבת באגו לגור בבית אניסקה בקיבוץ לשעבר (כפי שכינה אותו באגו). גם טטיאנה סלוייבה (Tatjana Slujeva, או בשמה הידוע יותר, האחות טאני [Tani]), חברתה של גברת אניסקה ותושבת מחסה בעבר, עברה להתגורר איתם בבית; הידע שלה בגרמנית וברוסית (או אולי ביידיש) אִפשר לארבעה לתקשר זה עם זה. באגו בילה זמן רב בכפר הבפטיסטים השכן והצליח לגייס משם ילדים לעבודה בחווה שלו.84

לאחר סיום מלחמת העצמאות ב־1949 נותרו רק שתי קהילות בפטיסטיות דרומיות קטנות במדינת ישראל: אחת בנצרת ואחת בירושלים. קהילות אלה היו הפירות של הפעילות המיסיונרית האמריקאית בארץ ישראל, שנוסדה בשנת 1923. על פי סקר של ממשלת ישראל, חברי הקהילות הבפטיסטיות הללו היו ברובן "ממוצא פולני, סלאבי, אמריקאי, יהודי וערבי".85 כאשר כבשו הירדנים ב־1948 את השכונות המזרחיות של ירושלים, ובכלל זה את העיר העתיקה, רוב הבפטיסטים הערבים נמלטו לחלק המזרחי של העיר, שסופח לירדן, והשאירו בנצרת את האוכלוסייה הבפטיסטית הגדולה בישראל. ב־1950 שפת התפילה בקהילה הבפטיסטית בנצרת הייתה ערבית, ואילו בירושלים המערבית, שבשליטת ישראל, התקיימו תפילות באנגלית ובעברית. אבל כשהמיסיונר דווייט בייקר (Dwight Baker) הגיע לנצרת ביוני 1950, הוא מצא בה חמישה אנשים בלבד שהיו מוכנים להודות שהם חברים בכנסייה הבפטיסטית.86

מיסיונרים מארצות הברית גייסו כסף באמריקה ותרמו אותו לבניית כנסיות, הן לקהילת ירושלים הן לקהילת נצרת, ולמימון בית הספר בנצרת, שב־1952 כבר למדו בו כשלוש־מאות תלמידים.87 לינדזי הכין עוד בשנת 1950 הצעה להקים מרכז חקלאי קהילתי ליד תל־אביב, שנועד להיות "התיישבות קולקטיבית נוצרית בתבנית של קיבוץ יהודי".88 התוכנית הייתה לאפשר למשפחות בפטיסטיות "לחיות בכל יום בתוך החוויה הייחודית של אחווה נוצרית, שהתהוותה סביב כנסייה בפטיסטית מקומית בישראל".89 לינדזי היה הכוח המניע מאחורי ההתפשטות העצומה של הקהילות הבפטיסטיות ברחבי ישראל בשנותיה הראשונות של המדינה. הוא היה אחראי לרכישת הקרקע והמבנים בפאתי פתח תקווה וצמוד לחוות מחסה, שהפכה ל"כפר הבפטיסטים".

בדיווח מ־9 במאי 1950, שכתב לינדזי למועצת המיסיון בקרב זרים של ועידת הבפטיסטים (FMB), הוא תיאר "קבוצה קטנה של בפטיסטים ממוצא סלאבי שנעזרה בבפטיסטים דרומיים כדי להשיג קרקע קרובה לפתח תקווה...". הוא טען שממשלת ישראל סייעה להם לרכוש כמאה דונם נוספים של קרקע חקלאית, ועליה התארגן הקיבוץ. הוא דיווח שהם עורכים את הטקסים בשבת, ושחבריהם, בני משפחותיהם ושאר "נוצרים יהודים" מצטרפים אליהם. לינדזי תיאר בפני המועצה כיצד רכש שני שטחי אדמה פוריים נוספים סמוך לקיבוץ הבפטיסטים הסלאבים, ושהוא מתכנן לצייד את השטח החדש במכונות החקלאיות הנדרשות ולמכור אותו לזוגות בפטיסטים, תוכנית שהוא ממתין איתה עד ל"מינוי של זוג בפטיסטים אמריקאים שהוכשרו לחקלאות".90 עוד הוא דיווח כי "מכיוון שיש מים בשפע והסביבה מתאימה, היישוב מיועד לשמש גם מקום ללימודי תנ"ך ומרכז לקייטנות קיץ, ברגע שיהיה כוח אדם נוסף".91

טום פרנסיס, אחד מארבעת המיסיונרים הבפטיסטים שהגיעו לארץ מיד לאחר קום המדינה, היה בעל רקע בחקלאות וקיבל את המשימה לפקח על הבנייה ועל החקלאות בקרקע שזה עתה נרכשה בפתח תקווה. לדברי המיסיונר דווייט בייקר, פרנסיס נשלח לישראל בשנת 1952 במיוחד כדי "לסקור את האפשרויות להקמת היישוב הנוצרי העברי שעליו חלם זמן רב".92 עם ארבעת המיסיונרים האמריקאים ששלחה מועצת המיסיון בקרב זרים נמנו יוניס פנדרסון (Eunice Fenderson) ואשתו של טום פרנסיס, הלן. הארבעה נשלחו לישראל וכספיהם שימשו כדי לסייע במיוחד ל"מושבה הנוצרית העברית בפתח תקווה" להצליח במשימתה וכדי שהמיסיונרים "יסתתרו ביישוב ויהפכו לאחר מכן לעדים גלויים של המשיח".93

פרנסיס ניגש מיד לעבודה, בדק את האפשרות להקים יישוב עברי־נוצרי בחווה בפתח תקווה וכתב למועצת המיסיון בקרב זרים את הדיווח הבא:

"הרעיון של מושבה נוצרית־עברית או מרכז נוצרי־עברי (בישראל) אינו מקורי, שכּן היו לפחות חמישה ניסיונות נוספים בעבר. כולם נכשלו בגלל אחת או יותר מהסיבות הבאות:

1. אי־הבנה מספקת של היעד

2. הון לא מספיק

3. עקרונות כלכליים גרועים

4. כוח אדם לא מיומן

5. חוסר תבונה ברכישת אדמה

אנחנו רוצים להיות מסוגלים להתגבר על כל המכשולים הללו בעזרת תפילה וגיבוי של הבפטיסטים...".94

ב־20 ביוני 1951 הציג רוברט לינדזי דו"ח בפני מועצת המיסיון בקרב זרים בכנס השנתי של ועידת הבפטיסטים הדרומית. הוא דיווח כי "למרות המצב העגום של המתח הבינלאומי והמקומי", המיסיון הבפטיסטי הדרומי אכן מתקדם במלאכתו, וכן דיווח על "הנחת יסודות בהצלחה רבה יותר מאשר האוונגליסטים", למרות מספרם המועט של "האנשים דוברי העברית" שאימצו את הנצרות. עם זאת, הדיווח שלו הקרין אופטימיות רבה בכל הקשור להשפעות שתהיינה ל"התיישבות הבפטיסטית ליד פתח תקווה" על אוכלוסיית ישראל באזור תל־אביב, שכּן זהו "החלק המאוכלס והליברלי ביותר במדינה".95

אף על פי שהקרקע העיקרית נרכשה על ידי המיסיון כבר בשנת 1945, בשנת 1952 עדיין ניסה לינדזי לאשר את המכירה עם מדינת ישראל הצעירה ולרכוש קרקעות סמוכות. ב־30 ביוני 1952 הגיע לישראל ד"ר ת'רון רנקין (Theron Rankin), המזכיר הראשי של מועצת המיסיון, ורוברט לינדזי לקח אותו ל"חווה" בפתח תקווה עוד בטרם הביקור בקהילה הבפטיסטית בנצרת. צעד זה מדגיש עד כמה החווה הייתה חשובה ללינדזי, שהיה הכוח המניע מאחורי הרחבת הפעילות הבפטיסטית בישראל. למחרת, בדרך לירושלים, ליוו ד"ר רנקין ופמלייתו, ובכלל זה התורמת העשירה מ' ל' מאטיס, את לינדזי ואת טום פרנסיס בחזרה לחווה, שם הם שמעו תיאור של המצב העגום. לפי דיווחו של פרנסיס, כוונתם הייתה לבקש עוד כסף כדי להפוך את החווה לסיפור הצלחה, וכבר באותו הערב התקיימה בירושלים פגישה כדי להכריע את גורלה.96

ב־10 בספטמבר 1952 התכנס הוועד הפועל של מועצת המיסיון בריצ'מונד, וירג'יניה, כדי לבחון את הקצאת הכספים לחווה הבפטיסטית בפתח תקווה. החווה תוארה כ"פרויקט אחד בישראל שבו התרכזו יותר תקוות מכל פרויקט אחר". טום פרנסיס החל לסקור את המצב והודה כי אינו מאמין שהפרויקט בר־קיימא, כפי שרוברט לינדזי רוצה, ללא השקעה מספקת ובשפע. לרוע מזלו של לינדסי, הכספים הללו מעולם לא הגיעו, והרעיון שלו להקמת קיבוץ נוצרי־עברי בוטל על ידי מועצת המיסיון.97

על פי הפרוטוקול של ישיבת המועצה בשנת 1951, הוחלט להסב את האתר מקואופרטיב חקלאי יצרני למרכז חינוכי, המאפשר לסטודנטים להתנסות בעבודה חקלאית. חברי המועצה סברו כי העבודה שהושגה עד אז בישראל "מאכזבת", וכי "התוצאות הנראות לעין היו דלות". מועצת המיסיון הגיעה למסקנה כי עדיף להסב את החווה הקהילתית בפתח תקווה לבית יתומים חדש, שיועתק מנצרת, ולמרכז הכשרה ל"מנהיגים רוחניים".98 ואולם, היעד הסופי של הקמת התיישבות עברית־נוצרית מעולם לא בוטל, אולי רק הושהה.

ב־15 בספטמבר קיבלו המיסיונרים בישראל מברק עם הבשורה הרשמית על כך שהמימון להקמת החווה לא יגיע, וכך למעשה הסתיים הניסוי עוד בטרם החלה בשטח התיישבות או בנייה בהיקף גדול. טום ומרי הלן פרנסיס התפטרו ב־3 בנובמבר 1952 וחזרו לאמריקה כעבור חודשיים. במרץ 1953 נפגש ד"ר ג'ורג' סנדלר (Sandler), מזכיר המזרח הרחוק, אירופה והמזרח הקרוב של מועצת המיסיון, עם הנציגוּת בנצרת והסכים לממן את החווה בפתח תקווה בקנה מידה קטן יותר, כדי לאפשר הקמת בית יתומים ואתר למחנות קיץ ונופש.99 לפי עלון ועידת הבפטיסטים הדרומיים מקיץ 1952, מטרת ההתיישבות הייתה כדלקמן:

למרכז זה יש תוכניות רבות למימוש מטרתו האחת — שאנשים יכירו את המשיח. זהו מקלט לנוצרים עבריים, מרכז העצבים של העבודה הבפטיסטית בישראל, משכן לבית היתומים ג'ורג' וו. טרוט, אתר לקהילה עתידית דוברת עברית, מחנה לשגרירים מלכותיים (Royal ambassadors) ולבנות עזר (Girls Auxiliaries), הזדמנות לאחווה נוצרית־יהודית, מגדלור להכוונת אחרים לדרך הישועה ומקום של פרנסה וביטחון.100

באוקטובר 1953 הבפטיסטים בנצרת התארגנו מחדש לקהילה עצמאית ובלתי־תלויה (פרט למשכורת של הכומר האמריקאי), ומעתה הם נקראו באופן רשמי "ועידת הבפטיסטים בישראל". ה"ועידה" החדשה הורכבה כמעט לחלוטין מבני הקהילה הערבית הגלילית, והצביעה בתוקף על הכיוון החדש של המאמץ הבפטיסטי — למשוך לחיקה נוצרים ערבים אחרים במקום ליצור קהילה מקומית עברית־נוצרית.

אף על פי שהתיאולוגיה של קהילת כפר הבפטיסטים המשיכה להתפתח, גם במאה העשרים ואחת הם עדיין מאמינים — כמו שאר הזרמים הפרוטסטנטיים בישראל — כי האפוקליפסה היא בלתי־נמנעת: אין דרך להתחמק ממנה, והיא חלק בלתי־נפרד מהתיאוריה הדיספנסציונליסטית.101 רוברט לינדזי האמין שהברית של האומה היהודית עם האל עדיין תקפה, אך בסופו של דבר היהודים יתנצרו באחרית הימים כדי להיגאל. נקודת מבט זו עולה בקנה אחד עם הדיספנסציונליזם.102 לינדזי תרם גם להתפתחות הרעיון של "דחייה אסכטולוגית": הרעיון שהאל, בדרכו שלו, ולא הכנסייה, הוא שינהיג את המרת הדת של העם היהודי באחרית הימים. ואולם, כל הרעיון של קיבוץ עברי־נוצרי בניהולם של מיסיונרים בפטיסטים סותר את נקודת המבט הזו, ומרמז כי היא פותחה כדי למצוא חן בעיני הרשויות הישראליות.

לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948 ראו תיאולוגים בפטיסטים רבים במדינת היהודים סימן לכך ש"מלכות השמים" ירדה עליהם, וכי בקרוב ייכתבו הפרקים האחרונים בתולדות האנושות. המיסיונרים ראו בכך הזדמנות להטיף בקרב היהודים בישראל ולסייע בהקדמת הביאה השנייה. לדברי המיסיונר דווייט בייקר, "המיסיונרים בישראל האמינו שארץ ישראל עצמה היא 'בשורה חמישית'", ושהמדינה היהודית שהוקמה מחדש היא נבואה שהתגשמה על פי "פרק הסיום של הבשורה החמישית של אלוהים".103

לרגל הצבעת האו"ם בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, אחת יהודית ואחת ערבית, כתב לינדזי ממעונו בירושלים:

... אנחנו עדיין לא יודעים עד הסוף מה תהיה משמעותה של מדינה יהודית לעבודתנו... אבל רבים מאיתנו חשים שכאשר יהודים יוכלו סוף סוף להגדיר את עצמם במונחים לאומיים בלבד, הקונוטציה הדתית תישמט יותר ויותר, וכך לבפטיסטים ולאחרים כמונו יינתן חופש פעולה גדול יותר כדי להביא את "בשורת הנצח" של המשיח.104

... לְמה הכּוונה במונחים של עבודת האל בהיסטוריה איננו יכולים להבין לגמרי, כמובן. אבל אני, למשל, חש שידו פועלת ומכינה את הקרקע לאומה גדולה אחרת, שתכיר בגלוי בעובדה ש"מי שמכיר בו כהלכה חי חיי נצח".105

לפי לינדזי, כפי שצוין לעיל, על הקרקע הראשונה שהפכה לימים לכפר הבפטיסטים התיישבה בסוף מלחמת העולם השנייה קבוצה קטנה של "בפטיסטים ממוצא סלאבי".106 למעשה, "הבפטיסטים ממוצא סלאבי" הללו היו יהודים ממזרח־אירופה שאימצו את ישוע למושיעם בניגוד לתיאולוגיה היהודית. בעבר הם כינו עצמם נוצרים־עבריים; היום הם ייחשבו ליהודים משיחיים. לאחר הקמת ההתיישבות מחסה מחוץ לפתח תקווה כתבו המתיישבים אמנה לאגודתם. אמנה זו, מ־30 במאי 1944, נמצאת בשלמותה בדיווח של אלכסנדר באגו, המיסיונר של אחוות הנצרות הקדומה. להלן תמציתה:107

מחסה נרשם כקהילה חקלאית שיתופית, כמו בספר מעשי השליחים ד: 32, שם אבות הכנסייה המוקדמים "שֻׁתָּפִים הָיוּ בַּכֹּל", בדומה לקיבוצים היהודיים שרווחו בארץ ישראל בעת ההיא.

על פי ישעיהו יד: לב, הקהילה היא "עֲנִיֵּי עַמּוֹ" בישראל, והיא תגאל אותו (את עם ישראל).

בני הקהילה משעבדים את רכושם לעבודת האל ומזמינים את כל "האחים והאחיות" להתגורר בה חינם אין כסף.

ביכולתה של הקהילה לסייע לאנשים להשיג אשרות עבודה, מגורים והגירה לארץ ישראל.

ציטוטים רבים מהתנ"ך ומהברית החדשה מחזקים את טענתם כי הם מסייעים לקירוב הביאה השנייה, הן כיהודים הן כנוצרים.

המטרה העיקרית של מאמציהם היא "להיות מלח הארץ לעולם ולשרת את האדון באמצעות הכישרון שנתן האל. כמו כן, להעיד על בן האלוהים, אדוננו ישוע המשיח, ולטעת את יראת האל בכל הלבבות".

הפרק של האמנה העוסק ב"תרבות מוסרית" מדגיש את הרוח הקולקטיבית ואת אהבתה של הקהילה המאוחדת ב"תורתו של ישוע", אשר "תישא פרי" בזכות כל מאמציהם.

הקהילה מצהירה על אמונתה בכך שעוני, חלוקה לא אחידה של העושר וחוסר שביעות רצון כללית, מקורם באי־אמונה בישוע.

הקהילה מכריזה כי "על החזקים לשאת את החלשים ולשמש מופת. אין סמכות עליונה מיוחדת; המשיח לבדו הוא מנהיגנו ויועצנו, כמו בשמים, כך גם על הארץ הזו".

בסעיף "שיפוט" מצוין כי בכל יום ויום תתכנס הקהילה במידת האפשר, תדון ותפתור את בעיותיה, ומי שיימצא חוטא יאכל את ארוחתו לבדו.

לבסוף, הם מכריזים כי שכרם יהיה "חיי נצח".

נראה כי ראשוני המתיישבים הסלאבים העבריים־נוצרים השתיתו את קהילתם על תיאולוגיית הברית החדשה מזה ועל מודל הקיבוץ מזה. מודל הקיבוץ כבר היה מבוסס היטב בארץ ישראל בזכות מתיישבים יהודים קומוניסטים וסוציאליסטים ממזרח־אירופה, והוא השתלב היטב ברעיון של לינדזי להקים קהילה חקלאית, בייחוד בעבור יהודים שאימצו את הנצרות. לינדזי ראה בכך את המפתח להבאת ישוע אל היהודים, שכּן לאחר מכן הם ימלאו תפקיד גדול בהבאת קץ הימים.

כעבור עשר שנים, בוועידת הבפטיסטים הדרומיים ב־1958, ניסח לינדזי את פרשנותו לתיאולוגיה הבפטיסטית הדרומית, וקבע כי אין רק לראות בחיוב את תפקידו ההיסטורי של ישראל, אלא יש גם לפעול באופן נחרץ עִם ישראל. לינדזי היה איש חזון, שבילה חלק ניכר מחייו בארץ ישראל ובמדינת ישראל והיה רהוט בעברית ובערבית כאחד, והוא הבין שישראלים רבים שונים מהיהודי ההיסטורי חסר הזכויות וחסר האונים שחי בגלות במשך אלפיים שנה. "היהודי החדש" הזה ראה ביהדותו פחות עניין דתי ויותר זהות תרבותית, שרבים היו מוכנים לוותר עליה. הוא היה עֵד לְמה שכתב עשר שנים קודם לכן, עם הקמת מדינת ישראל, הפעם כתושב הארץ. ישראלים רבים ראו עצמם תחילה כישראלים, ואת יהדותם הם ראו מבעד לעדשה חילונית, כמסורת פולקלורית הרלוונטית אך מעט לזהוּתה של האומה הצעירה. אף על פי שישראלים רבים לא היו מודעים בעצמם להשלכות ההתרחקות מן היהדות המסורתית, לינדזי צפה את התופעה בעליל, והוא ניצל אותה לטובתו הן לצורך מיסיון בקרב היהודים הן לנטיעת שורשים בפטיסטיים בארץ ישראל בניסיון להגשים את החזון הבפטיסטי הדיספנסציונליסטי.

במהלך נאומו בוועידת הבפטיסטים הדרומיים ב־1958 ציין לינדזי כי המיסיונרים הסתכלו באופן מסורתי על יהודים, נוצרים ומוסלמים, כ"גושים גדולים של אנשים בעלי אוריינטציה דתית", וכי רוב הישראלים קשורים יותר לארץ אבותיהם מבחינת זהותם התרבותית והלאומית מאשר לדת אבותיהם. הוא האמין ששינוי הגישה הזה של היהודים הישראלים החדשים יאפשר להביאם לחיק הבפטיסטיות.108

ב־16 במאי 1961, לרגל "יובל הזהב של הבפטיסטים, חמישים שנה בפלשתינה־ישראל", שאל המיסיונר דווייט בייקר בגלוי אם ישראל תקים "מזבח ... לעבודת האל הנכון, שבו ראשית מחילה על חטאי העבר, ועוולות זה כלפי זה ניתנות לכפרה", וקבע בפה מלא כי זהו רצונם של הבפטיסטים הדרומיים, וכי אולי בזכות נוצרים, שיכפרו על חטאיהם נגד היהודים, הם יסייעו בהבאת החזון הזה.109 עוד כתב בייקר:

... הבפטיסטים בישראל מאמינים שהעולם הנוצרי טעה טעות חמורה כשנהה אחרי הכנסייה דוברת היוונית במאה השנייה ושכח שהוא יהודי. בימיו של ישוע היו הרבה כִתות יהודיות. אחת מהן הייתה החבורה של מי שהלכו בעקבות ישוע כאדון וכמשיח. הבפטיסטים הם, אם כן, כנסייה יהודית.

... הבפטיסטים מאמינים שהם שייכים לישראל. עתידה קשור בצורה בלתי־ניתנת להתרה בעתידם שלהם. גאולתה תבשר על זו שלהם. הבפטיסטים מאמינים שחמישים השנים הבאות יצדיקו את הטענות הללו וישלבו בשמחה ובציפייה ידיים עם אחיהם בארץ זו כדי לעבוד ולחכות לגאולה הסופית של ישראל.110

קטע זה מנאומו של בייקר מכיל כמה רעיונות חלוציים, הדומים לאלה שנכללו בכתביו של רוברט לינדזי. הבולט שבהם הוא הרעיון של כפרה "כלפי היהודים והסגולה של עדותה" לתיקון חטאי העבר של הנוצרים כלפי היהודים לאורך ההיסטוריה, והתקווה האוונגליסטית כי "יוקם מזבח לעבודת האל הנכון". זהו רצון מוצהר לכיבוש השכונות המזרחיות של ירושלים, שבמרכזן הר הבית והיו נתונות אז לשליטה ירדנית, ולבניית בית מקדש שלישי במקום כיפת הסלע — מרכיב מרכזי בפרשנות הדיספנסציונליסטית לראשית אחרית הימים. הודאתו של בייקר בכך שהנוצרים המוקדמים יישרו קו עם הכנסייה הקדומה דוברת היוונית, ופרשנותו כי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית היא רק שלוחה נוספת של היהדות, בהיותה "כנסייה יהודית" הדומה לזו של ישוע, חסידיו ותלמידיו, הן פורצות דרך. בתמצית, הוא טען ששני העמים, היהודים והבפטיסטים, נגזרו מאותו הבד; שהם במקורם עַם אחד עִם היסטוריה ואמונות דתיות מקבילות, שיחד יורידו את מלכות השמים עלי אדמות.

ב־1965 התגוררו בכפר הבפטיסטים שני במאים אמריקאים: מרקוס ריד (Reed) מנוקסוויל, טנסי, ומילטון מרפי (Murphey) מקליבלנד, אוהיו. שניהם דיברו עברית שוטפת. כשנשאלו על ידי קרל אלפרט, שעבד בכתב עת יהודי באינדיאנפוליס, אם הם מיסיונרים המשתמשים בכפר כדי לנצר יהודים, תשובתם הייתה מיידית:

אנחנו לא אוהבים את המילה "מיסיונר" בגלל התגובות הרעות. זה כמו להניף דגל אדום בפני שור. אנחנו מתעניינים מאוד בארץ הקודש. ישראל קדושה גם לנו. יש עשרים ושניים מיליון בפטיסטים בארצות הברית, והם מכבדים את האדמה הזו. באמצעות בית ספר כזה, שמסובסד על ידי הבפטיסטים הדרומיים, אנו רואים הזדמנות לתרום למדינה. אנחנו יכולים גם לעזור לשבור את מחסומי הדעות הקדומות.111

אנחנו לא מכריחים אף אחד להתנצר. אנו מאמינים בכך שכל אדם חייב להחליט בעצמו, אך יש לאפשר לו לבוא במגע עם האל ולהיות חופשי לבחור. המשיח הקריב עצמו למעננו, ובכך הציל את כולנו. ביודענו שזו עובדה, זהו חטא מבחינתנו לשמור אותה לעצמנו. אנו רואים לעצמנו חובה קדושה לחלוק אותה. הכנסייה שלנו, מעצם טבעה, דורשת פעילות מיסיונרית.112

ריד ומרפי דמיינו את שיתוף הפעולה שלהם עם היהודים בצורה כה מוחשית, עד כדי כך שהם אפילו העתיקו את יום המנוחה של הכפר מראשון לשבת, וציטטו לשם כך את המדיניות הבפטיסטית לשמירת השבת על פי המנהג המקומי.

בשנת 1969 כתב לינדזי מבית הבפטיסטים בירושלים ופירט את החזון המתפתח שלו על מערכת יחסים ישראלית־נוצרית עתידית. לדעתו, העם היהודי אינו יחיד במינו בטענתו להיותו "נבחר". לדבריו, "כל המאמינים, בין שהם בעלי רקע פגאני או יהודי, הם נבחרים, נושעים, קדושים, צדיקים, נגאלים, אחים ויורשים־שותפים של המשיח".113 הוא דחה את הרעיון שהיהודים "נפרדו לנצח מישוע" וגרס כי זהו "מיתוס מחריד מימי הביניים".114 בדומה כמעט לכל התנועות האסכטולוגיות והאוונגליסטיות של המאה העשרים ואחת, הוא טען כי פרקים ט-יא באיגרתו של פאולוס אל הרומים הם ליבת כתבי הקודש של הבפטיסטים הדרומיים, וכן שפאולוס הדגיש כי אי־אפשר להטיף ליהודים באופן ישיר מכיוון ש"עם חדש" של אלוהים "...יגדל בסופו של דבר בכוחו עד כדי כך שיהודים לא יוכלו להיכנע לאמונה במשיח".115

לינדזי הדגיש כי "ישראל מחזיק באופן גלוי בפירות הנפלאים, בממצאים הנפלאים, שנוצרו מהמפגש בין אלוהים וישראל". עובדה זו, עם זאת, אינה מושיעה אותם באופן אוטומטי כעם, בדיוק כפי שמי שטוען להיותו "נוצרי" אינו נושע בצורה אוטומטית. לדבריו, רק אם הנוצרים הולכים בדרכי המשיח הם יכולים להינצל. לגבי היהודים, הוא הצהיר כי "אלוהים מעולם לא נטש קבוצת אנשים שהוא ידע מקודם, עד שיצליח להביאם לאמונה במשיח".116 לפיכך, מבחינת לינדזי, הרעיון שהיהודים הם "העם הנבחר של אלוהים" אינו נכלל בגבולות התיאולוגיה של הברית החדשה ולכן יש לדחותו, אם כי הוא מדגיש: "בחיפוש הנוצרי אחר הגדרה ליחס המתמשך של האל לישראל הלא־מאמין... בברית החדשה, האיגרת אל הרומים יא: 28. פסוק זה קובע שהם — ישראל שהחמיצו את המשיח — 'אֲהוּבִים הֵם בִּגְלַל הָאָבוֹת'. ... זה פשוט אומר שאלוהים אוהב את היהודים! ... הוא יאהב אותם עד שיבואו אל המשיח והאדון המיועד".117

לינדזי המשיך ותיאר את "נקודת המגע" היהודית־נוצרית הנוכחית, אשר "טמונה בשיתופם ברצף המרחב והזמן של ההיסטוריה הקדושה".118 בנרטיב הזה ישראל והעם היהודי הנוכחי הם קרובי משפחתם ואחיהם של פרוטסטנטים שאינם דתיים או שלא הוטבלו, כלומר נוצרים "על הנייר". לפי לינדזי, גם היהודים וגם הנוצרים הללו "שייכים למשפחתו הארצית של האל בהיסטוריה הקדושה ועשויים להפוך בכל רגע לאנשי אלוהים 'אם הם מאמינים'".119 במילים אחרות, לדידו של לינדזי, אין הבחנה מכרעת בין יהודים שלא קיבלו את ישוע כמשיח לבין נוצרים שאינם דתיים.

זאת ועוד, נוסף על הקביעה כי האל אוהב את היהודים בהיותם הנמענים הראשונים ב"ההיסטוריה הקדושה", ואת קרובי המשפחה וצאצאי הנוצרים שאינם מאמצים עוד את המשיח או פוקדים את הכנסייה, למען אבותיהם שהוטבלו ופקדו את הכנסייה באופן קבוע; לינדזי הצהיר גם כי כל הנוצרים באשר הם — הם למעשה יהודים. ובמילותיו של לינדזי:

כאשר נוצרים בכל מקום יכירו סוף סוף ביהדותם ההיסטורית, באמת נדבר על עצמנו כנוצרים יהודים, כי באמת לא יכול להיות שום סוג של נצרות שאינה יהודית... לפיכך, אפשר לטעון בפשטות שכל הנוצרים הם יהודים (במישור ההיסטוריה הקדושה), אך לא כל היהודים הם נוצרים (במישור הבחירה או הישועה).120

הגישה התיאולוגית הנוכחית של כפר הבפטיסטים מופיעה באתר האינטרנט שלהם. "הבפטיסטים הם העדה האוונגליסטית הגדולה בעולם, והם נוהים אחר היהודי הגדול ביותר שחי אי פעם". רק באמצעות האמונה הם יכולים להיוושע, כי מעשים טובים לבדם לא יכולים להושיע את האדם. הם טוענים שהטבילה היא מעשה של ציות, אך היא אינה תנאי לישועה. זהו אישוש הרעיון התיאולוגי שהיהודים חייבים למלא תפקיד באחרית הימים — כיהודים — עוד לפני שהם מכירים בישוע או אולי אף לפני שהוטבלו. הם מאמינים שהתורה היא דבר האל ושהתנ"ך, שאותו הם מכנים בשמו העברי, הוא חלק מהקנון המקודש שלהם. פרשנותם המילולית לכתבי הקודש מובילה אותם לאמונה שישראל ממלא תפקיד חשוב בתוכנית האלוהית לאנושות, ושהעם היהודי, העם הנבחר של אלוהים, חיוני לתוכנית זו, למרות חטאו והחטא של כלל האנושות.121

כפר הבפטיסטים, האהוב על הבפטיסטים הדרומיים ועל חלק גדול מהעולם האוונגליסטי, הפך לאחרונה למעוז של שינוי בחשיבה התיאולוגית האוונגליסטית, הידועה כציונות נוצרית. האחראים העיקריים להקמת הכפר הבפטיסטי, לינדזי ובייקר, היו חסידים ואף חלוצים של הציונות הנוצרית. תנועה זו מאמינה שהיהודים לא חייבים בהכרח להיטבל מיד כדי להינצל. היהודים נתפסים כאחים של הבפטיסטים, אולי עם ברית משלהם עם האל (נושא השנוי במחלוקת בין הבפטיסטים עצמם), עם תפקיד ייחודי שהם ממלאים כבר היום ועד קץ הימים, והציונים הנוצרים מעודדים את התמיכה בתפקיד זה. בעקבות זאת, שיתוף הפעולה הפוליטי והדתי בין נוצרים, יהודים דתיים (בצפון־אמריקה ובישראל), ציונים יהודים (בצפון־אמריקה ובישראל) וממשלת ישראל, הגיע לרמות חסרות תקדים.

הציונות הנוצרית היא תנועה פוליטית המבוססת על אסכטולוגיה דיספנסציונלית, המושתתת על בראשית יב ו־טו ועל האיגרת אל הרומים ט-יא. הציטוטים להלן ממחישים כיצד הנוצרים הציונים קושרים בין הפרקים הללו להיבטים ספציפיים בתיאולוגיה שלהם:

1. בראשית יב: א-ג — הקריאה לאברהם:

א. וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל־אַבְרָם, לֶךְ־לְךָ מֵאַרְצְךָ וּמִמּוֹלַדְתְּךָ וּמִבֵּית אָבִיךָ אֶל־הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ.

ב. וְאֶעֶשְׂךָ לְגוֹי גָּדוֹל וַאֲבָרֶכְךָ וַאֲגַדְּלָה שְׁמֶךָ; וֶהְיֵה בְּרָכָה.

ג. וַאֲבָרְכָה מְבָרְכֶיךָ, וּמְקַלֶּלְךָ אָאֹר; וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה.

2. האיגרת אל הרומים יא — שארית ישראל:

1. אִם כֵּן, אֲנִי שׁוֹאֵל, הַאִם נָטַשׁ אֱלֹהִים אֶת עַמּוֹ? בְּשׁוּם פָּנִים לֹא! הֲרֵי גַּם אֲנִי בֶּן עַם יִשְׂרָאֵל, מִזֶּרַע אַבְרָהָם וּמִשֵּׁבֶט בִּנְיָמִין.

2. אֱלֹהִים לֹא נָטַשׁ אֶת עַמּוֹ, הָעָם שֶׁהוּא יָדַע מִקֶּדֶם.

5. כֵּן גַּם בְּיָמֵינוּ נִשְׁאֲרָה שְׁאֵרִית עַל־פִּי בְּחִירָה שֶׁל חֶסֶד.

6. וְאִם בְּחֶסֶד, הֲרֵי שֶׁלֹּא עוֹד מִתּוֹךְ מַעֲשִׂים; אַחֶרֶת הַחֶסֶד חָדֵל לִהְיוֹת חֶסֶד.

כפר הבפטיסטים התפתח במרוצת השנים והגיע לצורתו הנוכחית, מחנה־בסיס למיסיון אוונגליסטי נוצרי ציוני/יהודי משיחי. המיסיונרים הבפטיסטים הראשונים בישראל, ובכללם רוברט לינדזי ודווייט בייקר, נפגשו עם קבלני הבנייה באמצע ספטמבר 1954, ואבן הפינה הונחה כבר בסוף החודש.122 באוקטובר פתח המחנה את שעריו לחניכיו הראשונים — ילדי המיסיונרים, בפטיסטים ערבים וילדים מקהילות "נוצריות יהודיות" שונות. בשנת 1955 עבר בית היתומים על־שם ג'ורג' וו. טרוט מנצרת לכפר, ובמקום הוקם גם בית ספר מקצועי.123 בשנת 1958 הוכרז הכפר כקהילה ובחר ראש עיר, נורמן לייטל (Lytle).124

אף על פי שיישוב נוצרי המשיך להתקיים במקום, עד אוגוסט 1955 עזבו רובם המכריע של העבריים־נוצרים המקוריים, ואיתם התפוגג החלום על יישוב עברי־נוצרי. בשנת 1961 הועברו תשעה־עשר יתומים מנצרת אל הכפר, שם הם למדו בבית הספר, עסקו בחקלאות והוכשרו בעבודות מזכירות.125 פרט לחזון של יישוב עברי־נוצרי התממשו בסופו של דבר רוב היעדים שהוצבו ב־1952 לכפר הבפטיסטים, ובהם: בית יתומים, מחנה לנוער, כנסייה המציעה שירותים בעברית ומרכז לוועידות ולכנסים.

אלכסנדר באגו נדד ברחבי ישראל כשהוא חמוש בחוברות מיסיונריות מודפסות בעברית.126 לטענתו, ישראלים רבים הביעו עניין וביקשו לבקרו בחווה שלו, הסמוכה לכפר הבפטיסטים, ולכן הוא החל לבנות במקום בתים ארעיים (קרוואנים). במאי 1965 הוא נקרא הביתה לקנדה והשאיר את המפעל לאחות טאני. כאשר עזבו בני הזוג באגו את ישראל ב־9 ביוני 1965, חמישה אנשים התגוררו בחווה שלהם, שבשלב ההוא היה בה בית אחד בלבד. בני הזוג באגו והכת שלהם בקנדה (האחווה) יעלו בסופו של דבר לישראל וישתלבו באגודת ברגר שבסיסה בזכרון יעקב (על כך ראו בפרקים 5 ו־6). באגו היה הראשון שעבר לשם בסוף שנות השישים, וקשריו עם הקהילות המשיחיות בישראל נמשכו כל העת.

ב־1965 הפנימייה בכפר כבר לא פעלה כבית יתומים, והורים שחיפשו חינוך טוב יותר בשפה האנגלית החלו לשלוח לשם את ילדיהם.127 בעת ההיא הורכב בית הספר ברובו מילדי ערבים בפטיסטים, וכך זה נמשך עד 1972.128 בשנת 1965 היו רשומים בבית הספר שלושים וחמישה תלמידי תיכון בשפת ההוראה בעברית; השטח הכולל עמד על כמאתיים וחמישים דונם.129 בשיעורים נכחו ילדים ערבים מבתים קתוליים, מוסלמיים ובפטיסטיים, והיו גם לפחות שלושה ילדים יהודים.130 כל התלמידים נדרשו להשתתף בטקס הדת הבפטיסטי היומי, והכפר עצמו ציין את החגים של שלוש הדתות. בית הספר היה פתוח מיום ראשון עד יום שישי וסגור בשבת, כמקובל בישראל. בשיאו מנה בית הספר ארבעים תלמידים, רובם מהאוכלוסייה המוסלמית בגליל.131 בכל התקופה הזו התגורר במקום חקלאי אחד באופן קבוע.

בית הספר נסגר ב־1972 והכפר שימש בעיקר מרכז לכנסים ומחנה קיץ לאורך שנות השבעים,132 אך גם הוא "הפך למקום מרכזי של הכנסייה, שבו יכלו הקהילה המשיחית והקהילה הנוצרית להיפגש למטרת הדרכה דתית, פולחן ולימוד".133 עד 1986 גדל שטחו של הכפר והגיע לכשלוש־מאות דונם אדמה באמצעות רכישות נוספות וחילופי קרקעות.134

מחנה הכפר שירת ילדים יהודים, מוסלמים ונוצרים, אך עקב לחץ מקבוצות במגזר היהודי הדתי פחתה המעורבות היהודית בכפר החל בראשית שנות השבעים והיהודים הפסיקו להשתתף בתוכניות שפעלו במקום. עד 1987 יותר משלוש־מאות ילדים השתתפו במחנה הקיץ של הכפר, אבל רובם היו ערבים. היה זה מצב שונה מאוד מהחזון של רוברט לינדזי.135 באופן כללי, המרה לאמונה הבפטיסטית מעולם לא התרחשה בישראל במספרים בעלי משמעות.136

עד 1986 כיסתה הקהילה שלושה רבעים מעלויותיה באמצעות חקלאות, מחנות ותרומות מקומיות, והשאר נאסף מוועידת הבפטיסטים בישראל. ועידה זו וברית הכנסיות הבפטיסטיות בישראל הן קבוצות הגג המאחדות את הקהילות הבפטיסטיות המקומיות. ב־1986 פעל בכפר צוות של ארבעה־עשר איש בחודשי החורף ושל מאה וחמישים איש בחודשי הקיץ. בשנות השמונים עברו בכפר מגידול בקר להדרים ולכותנה, ענפים שבהם עבדו בעיקר מתנדבים מצפון־אמריקה, אוסטרליה וישראל. גם אז הכיר משרד הדתות בכפר הבפטיסטים כארגון ללא מטרות רווח.137

עד ינואר 2005 חלש הכפר על שלוש־מאות דונם אדמה ועבר מהפך מוחלט. במקום התגוררו תשעה אנשים, ובהם איש תחזוקה, חמישה מבוגרים נוספים ושלושה ילדים. במקום פעלו כנסייה, אכסניה עם מאתיים מיטות ומגרש בייסבול.138

בשנת 2011 הפקיעה מדינת ישראל חלק מהקרקעות הבלתי־מנוצלות שהיו בבעלות כפר הבפטיסטים והסבה אותן לגן לאומי. הכפר הגיש תביעה בדרישה לפיצוי בסך שבעים ושניים מיליון ש"ח, אך התביעה נדחתה וכעת ערעור תלוי ועומד.139

נכון לשנת 2021, קהילת כל העמים מתכנסת בכפר הבפטיסטים כמעט בכל ערב שישי ובוקר שבת לתפילות בעברית ובאנגלית. קהילה זו מורכבת מישראלים (יהודים משיחיים ונוצרים) וכן מתיירים, מתנדבים, עובדים זרים ומיסיונרים. טקס בשפה הרוסית מתקיים פעמיים בשבוע.

כפר הבפטיסטים עורך גם כנסים, סמינרים, ריטריטים ואירועים אחרים לנוצרים מקומיים ולמבקרים. בחדרי האירוח יש כמאתיים ותשעים מיטות, ולכל ביתן או חדר יש מקלחת משלו. ניתן להתנדב באחד ממחנות הקיץ הנערכים במקום או ב"פרויקטים של בנייה, איוש המטבח באירועים, ניקיון הבית ותחזוקת השטח".140 כפי שנכתב באתר האינטרנט שלהם, "מתקנים אלה זמינים רק לאירועים דתיים לבניית גופו של ישוע המשיח". כפר הבפטיסטים הפך למרכזן של הקהילות הבפטיסטיות בישראל, הממוקמות בעיקר בגליל ובירושלים. אוכלוסייתן מורכבת ברובה מערביי ישראל. לקהילות אלו יש חיבור חזק עם עמיתיהן בצפון־אמריקה, נוצרים ציונים ובפטיסטים אחרים ברחבי העולם.

כאשר הגיעו הבפטיסטים הראשונים לארץ ישראל העות'מאנית במאה התשע־עשרה, הם ביקשו להקים בה קהילה של יהודים המאמינים בישוע המשיח. למיסיונרים אלה הייתה אמונה נחרצת בדיספנסציונליזם, וככל שהאידיאולוגיה הזו התפתחה בתוך הכנסייה הבפטיסטית הדרומית, כך התפתחו גם מטרותיה של התנועה הבפטיסטית הדרומית בישראל.

הרעיון של כפר הבפטיסטים עוצב על ידי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית והתומך האידיאולוגי העיקרי שלה, הכומר ד"ר רוברט לינדזי. מיסיונרים רבים, ובכללם מיסיונרים נודעים כמו לינדזי ובייקר, לא שאפו בהכרח להמיר את היהודים לאמונה הבפטיסטית, אלא לבסס אחיזה במדינה הצעירה עד שתגיע העת שבה היהודים יקבלו את המשיח. הם בנו את מפעלם על גבי הקהילות הבפטיסטיות הקטנות שהתגוררו כאן עוד לפני קום המדינה, פעלו בעיקר בקרב הקהילה הערבית בגליל, ופיתחו זאת לסוג של מחנה־בסיס למען "מאמיני ישוע היהודים", כדי שיוכלו להתקהל, לקיים את פולחנם ולהפיץ את אמונתם. ראוי לציין שהבפטיסטים התעקשו באופן מסורתי על הטבלת מבוגרים, כדי שאלו יכריזו בפומבי על אמונתם בישוע ועל קבלת מותו ותחייתו. עם זאת, היהודים לא נדרשו להתנצר או להיטבל (לפחות בהתחלה) כדי להתחמק מהגיהנום, בגלל האמונה הבפטיסטית שליהודים יש תפקיד מרכזי למלא רגע לפני קץ הימים או במהלכו. אף על פי כן, הבפטיסטים מאמינים שבאחרית הימים יינצלו רק אותם היהודים שקיבלו את ישוע כמשיח.

ניתן לראות וריאציות של נושא היהודים ברוב הכִתות הנזכרות בספר זה, שהרי הוא מאפיין את הבפטיסטים הדרומיים ואת התנועות האוונגליסטיות הגדולות בצפון־אמריקה ובכל העולם, ולינדזי היה מראשוני תומכיו. זהו הרעיון שאף על פי שהיהודים אינם צריכים להתנצר או להיטבל מיד, הם חייבים בסופו של דבר לקבל את ישוע כמשיח כדי להינצל מבחינה רוחנית. לפי קו החשיבה הזה, היהודים נשארו "העם הנבחר" לאחר עידן חייו של ישוע לפני אלפיים שנה, רעיון שתפס אחיזה לאחר השואה בקרב תיאולוגים כמו קארל בארת' (Karl Barth, 1968-1886) ורוי אקרדט (Roy Eckardt, 1998-1918).141 התפיסה, המבוססת על האסכטולוגיה הדיספנסציונלית, שהיהודים יכולים לקבל את ישוע ללא הטבילה מכיוון שהם בעלי הברית המקורית עם אלוהים, ושהם ימלאו חלק אינטגרלי באחרית הימים בארץ ישראל, או שיקבלו את ישוע לפני הארמגדון או במהלכו כדי להינצל מגיהנום נצחי, קסמה לנוצרים רבים ברחבי העולם. זו ההשקפה התיאולוגית שמניעה את התנועה הפוליטית של הציונות הנוצרית כיום.

כפר הבפטיסטים ביום שבת ה־12 בנובמבר 2022 במהלך הכנס הלאומי של היהודים המשיחיים בישראל (מקור: רונן גורייבסקי)

חזון תיאולוגי ופוליטי זה מתגשם כיום בכל שבת בכפר הבפטיסטים, כאשר יהודים משיחיים מקיימים פולחן עם נוצרים אוונגליסטים ומתפללים לשובו הקרוב של ישוע. אף על פי שהחזון של הכומר ד"ר לינדזי, על יהודים המאמינים בישוע ומקימים התיישבות בין תל־אביב לירושלים, לא התגשם במלואו, כפר הבפטיסטים בפתח תקווה הפך למקום מפגש של אותם האנשים ממש, ובו־בזמן הוא משמש בסיס־מחנה בארץ הקודש לבפטיסטים דרומיים, ציונים נוצרים ואוונגליסטים באופן כללי.

56 אשקראפט 2011, עמ' 48-46.

57 האמפריז 2000, עמ' 11-9.

58 שם, עמ' 11.

59 בייקר 1974, עמ' 24-23.

60 שם, עמ' 24.

61 שם, עמ' 39-32.

62 אשקראפט 2011, עמ' 48.

63 מאת'ר 1669, עמ' 37-36; קוגלי 2003.

64 אשקראפט 2011, עמ' 49-48.

65 בייקר 1974, עמ' 42-40.

66 שם, עמ' 73-69.

67 שם, עמ' 73.

68 מקבת 1987, עמ' 200.

69 “American Board Archives”, Digital Library for International Research (DLIR): http://dlir.org/arit-american-board-archives.html.

70 פרי 2003, עמ' 20-19.

71 שם, עמ' 20, 30, 35.

72 ריכטר 1970, עמ' 186-185, 237-235; האמל 2005, עמ' 198-197.

73 בן אריה 1984, עמ' 191-190.

74 רודן 2010, עמ' 11-10.

75 רובינס 2017; רודן 2010, שם.

76 הוועידה הבפטיסטית בישראל, עמ' 2.

77 שם.

78 ווטס 1936, עמ' 64.

79 ראו הדיווח של ג'יימס וושינגטון ווטס בשנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1925.

80 ווטס 1936, עמ' 68-67.

81 אריאל 2002, עמ' 186-185.

82 באגו 1965, עמ' 12.

83 שם.

84 שם.

85 ורדי 1950, עמ' 56.

86 בייקר 1961, עמ' 6.

87 רודן 2010, עמ' 8.

88 ורדי 1950, עמ' 56.

89 רודן 2010, עמ' 8.

90 ראו הדיווח של רוברט ליסל לינדזי בשנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1950.

91 שם.

92 בייקר 1961, עמ' 7.

93 שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1951.

94 בייקר 1961, עמ' 9.

95 נספח 2742 מפרוטוקול הישיבה החודשית של מועצת המיסיון בקרב זרים, 20 ביוני, 1951, שנערכה במטה המועצה בשדרות מונומנט 3806, ריצ'מונד, וירג'יניה (23230).

96 רודן 2010, עמ' 87-85.

97 שם, עמ' 100.

98 נספח 1936 מפרוטוקול הישיבה החודשית של מועצת המיסיון בקרב זרים, חמישי, 6 בספטמבר, 1951, 15:30.

99 רודן 2010, עמ' 138.

100 בייקר 1961, עמ' 9.

101 וויצ'יק 2011, עמ' 68.

102 אריאל 2002, עמ' 189-188.

103 בייקר 1961, עמ' 1.

104 מתוך מסמכים פרטיים של ד"ר ר' ל' לינדזי המצוטטים אצל בייקר, עמ' 4.

105 שם.

106 שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1950.

107 באגו 1965, עמ' 10-4.

108 שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1958, עמ' 146-145.

109 בייקר 1961, עמ' 6.

110 שם, עמ' 16.

111 אלפרט 1965.

112 שם.

113 לינדזי 1969, עמ' 7-6.

114 שם, עמ' 7.

115 שם, עמ' 8.

116 שם, עמ' 10-9.

117 שם, עמ' 11-10.

118 שם, עמ' 11.

119 שם.

120 שם.

121 ראו “?What Do Baptists Believe” באתר של כפר הבפטיסטים.

122 רודן 2010, עמ' 211-209.

123 הוועידה הבפטיסטית בישראל, עמ' 2.

124 יפה 1987, עמ' 61.

125 שם, עמ' 61-60.

126 ראו נספח.

127 אלפרט 1965, עמ' 17.

128 יפה 1987, עמ' 61.

129 אלפרט 1965, עמ' 17.

130 שם.

131 יפה 1987, עמ' 61.

132 שם.

133 ראו “History of Baptist Village” באתר של כפר הבפטיסטים.

134 יפה 1987, עמ' 60.

135 שם, עמ' 61.

136 אריאל 2002, עמ' 194.

137 יפה 1987, עמ' 64-61.

138 אברהמי 2005.

139 גרינברג 2011.

140 ראו “Become A Volunteer” באתר של כפר הבפטיסטים.

141 אקרדט 1948. ראו גם ון קלינקן 2017, עמ' 232.

פרק 3

נס עמים

בשנת 1947 התקיימה בסיליסברג, שווייץ, ועידת חירום בנושא האנטישמיות, ובסופה ניסחו משתתפיה הנוצרים, בעזרת יועצים יהודים, הצהרה היסטורית בת עשר נקודות שדחתה כל סוג של רטוריקה אנטישמית או כל האשמה כלפי היהודי בכתבי הקודש, בהגות או בתיאולוגיה הנוצרית, ופתחה דו־שיח נוצרי־יהודי מהפכני.142 מושב נס עמים הוקם על ידי אנשים שהושפעו מוועידה זו. מייסד נס עמים, ד"ר יוהאן יאקוב פילון (Pilon), כתב ב־1975 ששני אירועים עולמיים — השואה והקמת מדינת ישראל — עוררו במחשבה הנוצרית הערכה מחודשת כלפי היהודים, ושמהם צמח הרעיון להקמת נס עמים.

בשנת 1949 פרסמה הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית (DRC) את החיבור "היסודות וההשקפות של האמונה", ובו שני סעיפים העוסקים בעם ישראל:143

1. ישראל הוא העם הנבחר של האל.

2. הכנסייה אינה מחליפה את ישראל, ולכן העם היהודי לא נדחה על ידי האל; יש קשר הדוק בין הכנסייה לעם היהודי.

בשנות החמישים השתנה היחס כלפי היהודים בקרב תנועות נוצריות נוספות, הן באירופה הן באמריקה. הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית המשיכה לפרסם מסמכים שמטרתם פיוס, וזרם פרוטסטנטי זה הוביל באירופה את שינוי הגישה לא רק כלפי העם היהודי, אלא גם כלפי המדינה היהודית שזה עתה נוסדה. במאמר שכותרתו "ישראל והכנסייה", שפרסמה ועידת הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית ב־1959, הציג מחברו קרל בארת' תיאולוגיה שגרסה כי ישראל (כלומר, היהדות) והנצרות גם יחד הן הנמענות הראשיות של המסר האלוהי, וכי הן תלכנה בדרכים מקבילות כדי לקרב את עידן המשיח.144 ד"ר פילון ציטט מאמר זה וסיפר כי הוא שינה את תפיסת עולמו והניע את האירועים שהובילו להקמת נס עמים כיישוב נוצרי המתמקד בדיאלוג עם העם היהודי, ככל הנראה ללא פעילות מיסיונרית.145

בשנת 1960, באישור ממשלת ישראל, הוקם בגליל המערבי המושב נס עמים, כפר אירופי ונוצרי מובהק. לפי מייסדיו, המושב אמור היה להיות נוצרי־ציוני, שלא רק שישמש דוגמה להכרה הנוצרית במדינת היהודים, אלא גם יכפר במידה מסוימת על העבר האנטישמי של הנצרות, שבא לידי ביטוי בצורה מחרידה זמן קצר קודם לכן — השואה. הכוח המניע מאחורי הפרויקט, ד"ר פילון, כתב, "נס עמים הוא סימן לסולידריות של הנצרות עִם עַם ישראל. 'סולידריות' במקרה הזה כרוכה בעולם שלם של משמעויות. היא משתקפת לאורך התנ"ך והברית החדשה כאחד. היא מעידה על אחדות רוחנית בסיסית — שנתגלתה מחדש בתקופתנו — לאחר היסטוריה בת כמעט אלפיים שנה של דו־קיום יהודי־נוצרי שהפך לאנטגוניזם ולאיבה".146

יוהאן פילון נולד ב־27 באוקטובר 1917 במושבה ההולנדית ג'אווה, כיום באינדונזיה, למשפחת מיסיונרים חברי הכנסייה הרפורמיסטית שהושפעה מהקלוויניזם. אביו, שהיה רופא עיניים, עמד בראש בית החולים של צבא הישע בג'אווה, ואימו הייתה בתו של המיסיונר הראשון באזור. בשנות השלושים שלח אותו אביו ללמוד רפואה באמסטרדם. במלחמת העולם השנייה היה פילון עֵד לגירוש הקהילה היהודית על ידי הנאצים והשתתף בפעילות ההתנגדות לנאצים, כשכתב בעיתון המחתרת "טרואו" ("Trouw") בשנות כיבושה של הולנד.147 הוא גדל באמונה שהערכים הנוצריים האירופיים מייצגים את שיא הציוויליזציה, ומה שראה בהולנד בזמן המלחמה טלטל את עולמו.148

כבר ב־1936 ארגוני הגג של הכנסיות הפרוטסטנטיות, ובכללם ועידת הכנסיות הרפורמיסטיות של הולנד (RCN), קראו לעם ההולנדי לדחות את המפלגה הנאצית בהולנד, ובזמן המלחמה דחקו בנוצרים, באמצעות עלונים מחתרתיים, להתנגד לנאצים ולהציל יהודים. מאמציהם רשמו תוצאות מעורבות; היו יהודים שהוסתרו וניצלו בזכות שכניהם הנוצרים, אך רבים אחרים נבגדו ונשלחו אל מותם. בסופו של דבר, שלושה רבעים מיהודי הולנד נרצחו, שיעור גבוה מאוד בהשוואה לצרפת ולבלגיה השכנות. עקב כך מנהיגים דתיים וחילונים הטילו ספק ברגש האנטי־יהודי שלהם ושל בני קהילתם, ואף חיפשו מחילה.149

לאחר המלחמה קיבל פילון תפקיד מטעם כנסיית סקוטלנד בבית החולים הסקוטי בטבריה, שנתמך על ידי הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית (DRC) והכנסיות הרפורמיסטיות בהולנד (RCN). כריסטין ויוהאן פילון הגיעו לטבריה לשנתיים כדי לעבוד בבית החולים ובמיסיון, אך נשארו שש שנים. הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית המשיכה במאמציה אלה במדינה היהודית המתהווה מתוך מניע נסתר של פעילות מיסיונרית בקרב ריכוז כה גדול של יהודים, שכּן רובם המכריע של יהודי הולנד נרצחו במלחמה.150

בשנות החמישים אירח בית החולים הסקוטי מבקרים הולנדים רבים, ובכללם אנשי דת ותיאולוגים שדחו את התפיסה המסורתית, שגרסה כי יש לקיים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים, ותחת זאת הם תמכו בדיאלוג ובפיוס. בתקופה זו התקרב פילון לבעלה של מטופלת בת קיבוץ סמוך, שלמה בזק, שנולד וגדל בהולנד.151 היהודים והנוצרים בטבריה שיתפו פעולה לעיתים קרובות, והרעיון של יישוב נוצרי בישראל החל לקרום עור וגידים. בזק הכיר לפילון את ערכי הקיבוץ ושימש יועץ טכני לנס עמים עם חנוכתו ב־1964. אמנם כבר בראשית המאה העשרים הוקמו בארץ ישראל העות'מאנית קיבוצים ומושבים, צורות התיישבות שהושתתו על חקלאות שיתופית, אך כולם נוסדו על ידי יהודים. רק מאוחר יותר אימצו נוצרים שהתיישבו בישראל את התפיסה הזו. כפי שצוין בפרק הראשון, היישובים השיתופיים שהקימו הפרוטסטנטים שהתיישבו בארץ הקודש במאה התשע־עשרה לא עוצבו על פי הקואופרטיבים החקלאיים היהודיים שעדיין לא הוקמו, אלא על פי אורח החיים של ישוע ותלמידיו, כפי שהם דמיינו אותו.

לפילון היה הרבה מן המשותף עם רולוף באקר (Roelof Bakker), הכומר של הכנסיות הרפורמיסטיות בטבריה. שניהם ראו באירופה הנוצרית אסון דתי והאמינו שהאל מחולל ניסים באמצעות המדינה היהודית החדשה. שניהם ראו דמיון רב בין הגירת הערבים מן הארץ ונהירת היהודים אליה מארצות ערב ומאירופה, לחילופי האוכלוסיות בין טורקיה ויוון לאחר מלחמת העולם השנייה. יתרה מזו, שניהם נודעו כפרו־יהודים ואפילו כאנטי־ערבים. הם האמינו שהמפתח לעתידה של הנצרות נמצא בידי העם היהודי וביקשו לפעול לפיוס בין שתי הדתות.152

בשנת 1954 שלח ארגון המיסיון האוונגליסטי השווייצרי (Schweizerische Evangelische Judenmission) לישראל שליח ושמו קלוד מולר־דוברנוי (Muller-Duvernoy). כמו פילון ובאקר, גם הוא התנער מפעילות מיסיונרית בקרב היהודים והאמין שהמדינה הטרייה יכולה לשמש מקור עיקרי לדמוקרטיה, לסוציאליזם ולפמיניזם, בים של עריצות ושל דיכוי. מולר־דוברנוי, שאימץ תפיסה אסכטולוגית, טען שהיהודים לא יצטרכו להתנצר עד לאחר הביאה של ישוע. עד אז, קבע, יש לפתוח בדיאלוג בין יהודים לנוצרים, ועל הנוצרים לתמוך במדינת ישראל. פילון, באקר ומולר־דוברנוי, הסכימו ביניהם: על הנוצרים לחדול מכל פעילות מיסיונרית ולנסות להבין טוב יותר את היהודים ולקדם את המאמץ הציוני.153 כדי לקדם מטרה זו הציע מולר־דוברנוי ששלושתם יפעלו למען הקמת קיבוץ נוצרי בגליל.154 השקפת עולמם הכוללת נבעה מפרק יא באיגרת אל הרומים שבברית החדשה, כפי שנכתב מאוחר יותר באחד העלונים של נס עמים: "הנצרות, הענף השתול, החלה להאמין שהיא גם העץ וגם השורש, ושהיא החליפה את ישראל. לאחר השואה והקמת מדינת ישראל נדרשת חשיבה מחודשת של דוֹגמה מוטעית זו".155

ב־1955 חזר באקר לרוטרדם והפציר בתעשיינים הולנדים לסייע במימון חזונו — קיבוץ נוצרי בישראל בראשות יהודים־נוצרים. גם הוא וגם מולר־דוברנוי סברו כי רק אנשים אלה, כלומר, יהודים שכבר התנצרו, רשאים לקיים פעילות מיסיונרית בקרב העם היהודי.156 לאחר שזכה לגב כלכלי מכמה אנשי עסקים ברוטרדם, פנה באקר לפילון. פילון הסכים להעניק סיוע מעשי והפרויקט יצא לדרך. בסוף שנות החמישים הקימה הכנסייה ההולנדית הרפורמיסטית את המועצה ליחסים בין הכנסייה לישראל והחליטה לייסד בישראל כפר נוצרי שיבטא את הברית עם העם היהודי.

בשלב הראשון פנה פילון להַנְס ברנאת' (Bernath), עמית שווייצרי שעבד כרופא בבית החולים בנצרת. ברנאת' לא היה חבר בכנסייה הרפורמיסטית, וגם לא התעניין במדינת היהודים, אבל הוא התעניין מאוד ברעיונו של פילון לייסד קולקטיב סוציאליסטי למחצה, מושב, המבוסס על אידיאלים נוצריים, שישמש דוגמה לאמונה ולמעשים טובים. הפרויקט, כך קיוו יוזמיו, ישפר את ההבנה ההדדית בין שני העמים. המשימה הזו עלתה בקנה אחד עם שורשיו האנבפטיסטיים של ברנאת' ועם חברותו בכנסייה החופשית, כנסייה שאינה קשורה לשום גוף שלטוני. הוא תיווך בהצלחה והבטיח את הקרקע ליישוב הנוצרי החדש כשרכש, בשם העמותה, את רוב אדמותיו של הכפר הדרוזי אבו סנאן ממטופל שלו, השייח' עבדאללה סלמאן סאלח ח'יר, שכּן השייח' ראה ביהודים פולשים ורצה לעבור עם משפחתו ללבנון ולהשאיר את אדמותיו לנוצרים או למוסלמים. עד 1959 פילון תכנן להניח את אבן הפינה בגליל, באקר גייס עוד כסף ברוטרדם ואחיו של ברנאת', יאקוב, גייס תמיכה בפרויקט בקרב הכנסיות החופשיות האוונגליסטיות של שווייץ.157 באותה השנה הוציאה לאור ועידת הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית את המאמר "ישראל והכנסייה", שהציג את מדינת ישראל כאות ברית הנצח של אלוהים עם העם היהודי.158 התקופה המכרעת בגיבוש הרעיון להקמת נס עמים הייתה, אם כן, בשנים 1960-1956. וכך סיכמה אשתו של פילון, כריסטין, את רוח התקופה של הימים ההם: "ידענו שמה שקרה בגרמניה הוא לא מעשה של מטורף אחד או אפילו של מדינה אחת. היה זה הביטוי הקיצוני ביותר של האנטישמיות, השוכנת בתוך הנצרות עצמה".159

החלקים האחרונים של הפאזל נשלמו מכיוון לא צפוי: נאצים לשעבר ומקורביהם בגרמניה. אנשים אלה, שהיה להם חלק בפשעים של גרמניה או החרישו בזמן השואה והיו כעת מנהיגים בכנסיות הפרוטסטנטיות, ביקשו לכפר על מעשיהם ולקבל מחילה מהיהודים. קבוצה זו כללה, בין השאר, את הכומר אריך דוד (Erich David), את בכיר הכנסייה הלותרנית ניקולאוס בקר (Nikolaus Becker), את הורסט דאלהאוס (Horst Dahlhaus) ואת הכומר לותר אהנה (Lothar Ahne) מהכנסייה האוונגליסטית, כולם מחבל הריין. הם הסכימו לתמוך בקיבוץ הנוצרי, אך רק אם מדינת ישראל, אזרחיה וממשלתה, יראו בעין יפה את מעשיהם ואת נוכחותם במדינה היהודית. יתרה מזו, הם קבעו שבקהילה לא יהיו מיסיונרים ולא נוצרים־עבריים, כלומר אנשים שנולדו יהודים או בעלי שורשים יהודיים שאימצו את הנצרות. דעתם זו הייתה מנוגדת לדעת הרבים שהיו מעורבים בפרויקט מלכתחילה.160

שהותו של פילון בבית החולים הסקוטי בטבריה, שאותה ניצל גם להחלפת רעיונות עם עובדים הולנדים במקום, הובילה לכנס בהולנד שעסק בהקמת היישוב הנוצרי בישראל. באספה המכוננת, שנערכה ב־1960 בחסות הכנסיות הרפורמיסטיות בהולנד, הוחלט כי היישוב ייקרא נס עמים. השם, שנלקח מישעיהו יא: י ("וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא שֹׁרֶשׁ יִשַׁי אֲשֶׁר עֹמֵד לְנֵס עַמִּים אֵלָיו גּוֹיִם יִדְרֹשׁוּ") והוצע על ידי פריץ קויפר (Fritz Kuiper), כומר הולנדי מנוניטי (Mennonite),161 מתייחס למורשת המשותפת של העם היהודי והאומה הנוצרית.162 באספה מכוננת זו השתתפה גם קבוצה של אמריקאים אוונגליסטים, שכללה בין השאר את אוֹרי (Orie) מילר, לשעבר ראש הוועד המנוניטי המרכזי (MCC), ושני זוגות מיסיונרים מנוניטים שהוצבו בישראל, רוי ופלורנס קריידר (Kreider) ופול וברטה סוואר (Swarr).163 המנוניטים, ששורשיהם ברפורמציה הפרוטסטנטית בהולנד, נחשבו למועמדים טבעיים לפרויקט. הם ראו בו הזדמנות כפולה: ראשית, לאפשר ליהודים־נוצרים (יהודים לשעבר שהתנצרו) להתיישב בקהילה החדשה כדי לגשר על "פערי אי־ההבנה והחשדנות" ולהוסיף "עדים לאמירותיו ולכוחו של ישוע". שנית, לסייע בקידום המטרות האסכטולוגיות שבחזרתו של ישוע.164

פול קריידר הציע שנס עמים יהיה מקום שבו יוכלו יהודים וערבים ילידי הארץ המאמינים במשיח לחיות ולעבוד זה לצד זה.165 מילר, סוואר וקריידר, היו להוטים להיעזר באלכסנדר באגו, מיסיונר אנבפטיסטי קנדי־הונגרי שטען כי רכש חווה קטנה מחוץ לפתח תקווה, סמוך לכפר הבפטיסטים (ראו פרק 2). באגו הגיע לנס עמים פעמים רבות בעת ביקוריו בישראל בשנות השישים. הוא גם היה מקורב לקהילה היהודית המשיחית בישראל ורצה לקיים פעילות מיסיונרית בקרב כל היהודים, ולהקים בישראל קיבוץ נוצרי המבוסס על קהילתו השיתופית שליד ברייט, אונטריו. הוא גם השתעשע ברעיון להצטרף לנס עמים.166

שני יעדים אלו של באגו לא זכו לאהדה, לא של פילון ולא של בני ארצו ההולנדים. הם סברו כי על היישוב החדש לכוון לחרטה נוצרית כלפי היהודים, ולא לנסות להצילם או לסלול את הדרך לביאה השנייה בדרך של המרת דת. למעורבות הכספית הגרמנית הייתה אולי יד בטיפוח השקפה זו. נס עמים, מבחינתם, היה אמור לתרום לבניית המדינה היהודית החדשה.167 שארפ הציע כי הדרת היהודים המשיחיים הייתה החלטה חד־צדדית של פילון שנגדה את רצונם של השותפים האחרים בפרויקט, וכי היא נועדה לפייס את הרשויות בישראל כדי לקבל את אישורן להתיישבות.168 למרות התיעוב שחש פילון כלפי הגרמנים, דווקא אליהם הוא פנה כדי להניע את הפרויקט, שכּן היו להם ולו יעדים משותפים. הצעד הזה גרם לנסיגת האמריקאים, שנמשכו בתחילה לפרויקט.169 היישוב הפך לפרויקט חייו של מילר, אבל מחליפו בוועד המנוניטי המרכזי, פאול קרייביל (Kraybill), הוציא את הוועד מהפרויקט לאחר ביקורו החוזר של מילר בנס עמים בספטמבר 1965. אף על פי כן, מילר המשיך לפעול בנס עמים כאזרח פרטי וכנדבן.

בהמשך פנה פילון לפרופסור צבי וֶרבּלוֹבסקי מהאוניברסיטה העברית ולהיינץ קרמרס (Kremers) מהוועד הגרמני של נס עמים. לאחר השואה עבד ורבלובסקי בבית יתומים בהולנד וסייע בהכנת ילדים יהודים ניצולים לקראת העלייה לארץ ישראל ולאחר מכן למדינת ישראל. ורבלובסקי היה יועצה של ממשלת ישראל לענייני פרוטסטנטים ובעברו נרשם גם שיתוף פעולה אקדמי עם קרמרס, שהיה חוקר הברית החדשה. קרמרס היה מחויב לרעיון שהנוצרים צריכים לבקש סליחה מהעם היהודי על עברם האנטישמי. עוד הוא האמין כי רק ביכולתם של היהודים לפרש נכונה את התנ"ך ולהעביר זאת לנוצרים.170 השתתפותו בפרויקט והסתלקותם של המיסיונרים האמריקאים, דרבנו את ממשלת ישראל להתייחס להצעה ברצינות. כמו כן, כדי לוודא שחברי המושב החדש אינם מיסיונרים הוחלט כי הם לא יקלטו לתוכם לא־נוצרים, וכי לא תוענק להם אזרחות ישראלית.171 ורבלובסקי עצמו כתב בנובמבר 1960 בתזכיר בִּדְבַר הצגת פרויקט השקעה בישראל את הדברים הבאים:

חובתו של הנוצרי היא לא רק לעזור למדינה הצעירה בדרך של תיקון העבר, באהדה ובסיוע כספי מרחוק, אלא גם לפעול למען רצון טוב והבנה הדדיים ברמה המוחשית של יחסי אנוש. בהשראת הרצון האמיתי לפתוח דף חדש ביחסי יהודים־נוצרים, מטרתם של התורמים היא קהילה נוצרית, המשרתת את ישראל בהשקעה, ביוזמה כלכלית ובידע טכני.172

ורבלובסקי התרשם מאוד מגישתם של נוצרים אלה, עד כדי כך שהוא הטיל ספק במהות הנוצרית ופקפק בכך שניתן לסווג גישה חדשה זו כנוצרית.173 בסופו של דבר הוא המליץ לממשלת ישראל לאשר את הפרויקט.

לגורמים המעורבים בפרויקט הוגש מזכר הבנות.174 ההולנדים, השווייצרים והגרמנים הסכימו עם תוכנו; בקרב האמריקאים, רק המנוניטים הסכימו ונשארו בתמונה. ב־11 בדצמבר 1960 הוגש התזכיר לשר האוצר לוי אשכול, שהחזיק גם בתיק ההתיישבות. אשכול התלהב מהרעיון והבטיח להעלותו מול ראש הממשלה דוד בן־גוריון ושרת החוץ גולדה מאיר. לימים יתפאר פרופ' ורבלובסקי בכך שהוא היה הסנדק של נס עמים.175 ייתכן שממשלת ישראל התעניינה יותר בתמריץ הכלכלי המובטח שהביא עימו המושב הנוצרי למדינה הטרייה מאשר בחזון של המיישבים לפיוס נוצרי־יהודי.176

משנת 1961 עד 1964 הוקמו אגודות נס עמים בהולנד, בגרמניה, בשווייץ ובארצות הברית, כדי להוציא אל הפועל את הקמת מושב נס עמים. בשנת 1962 נרכשו באופן רשמי בעזרת הנס ברנאת' כאלף ומאה דונם של קרקע, שהיו שייכים לשייח' הדרוזי עבדאללה ח'יר מהכפר אבו סנאן.177

כבר באותה השנה עברו להתגורר במקום המתיישבים השווייצרים הראשונים שהתקבלו במטח של סיקור עיתונאי שלילי ומחאות מצד יהודים דתיים, שדרשו מאשכול, בשלב זה כבר ראש הממשלה, לפרק את "כפר המיסיונרים" החדש, והוא אכן הקפיא את הפרויקט לאלתר. המתיישבים וחברי האגודה היו מבולבלים מתגובתו זו, שכּן פעילות מיסיונרית הייתה לדידם דבר טוב, גם אם הם הסכימו שלא לעסוק בכך. ההפתעה הגדולה מכול הייתה, אולי, התפיסה הישראלית השלילית כל כך של מעשיהם, שהנוצרים לא ציפו לה. פילון מיהר להציג את התגובה הישראלית כלקח ראשון שעל המתיישבים הנוצרים ללמוד במסגרת הדיאלוג החדש שנוצר. היה עליהם להבין שהמיסיונרים נתפסים בעיני היהודים כצלבנים, כ"רוצחים מרושעים, ומסעות הצלב כרוכים בלשון הרע ובסבל שספגו היהודים בעת ההיא".178 היה על הנוצרים ללמוד ולהבין שהיהודים סבלו קשות מידי נוצרים שניסו להמיר את דתם במשך אלפי שנים, וכי יהודים שהתנצרו נחשבו לבוגדים בעמם. יתרה מזו, לנוצרים רבים הייתה דעה שלילית על המונחים בית כנסת ורב, ואפילו על המילה יהודי, שלושתם ביטויים בעלי קונוטציה שלילית לפרקים בברית החדשה ובנצרות.179 פילון רצה להתחיל את הדיאלוג בנקודה זו,180 ולכן ארגון נס עמים פרסם את ההצהרה הבאה, שהתקבלה בחיוב בממשלת ישראל: "נס עמים דוחה כל צורה של ניצור מיסיונרי בקרב יהודים, הן מבחינה עקרונית הן מבחינה מעשית".181

"האוטובוס הערבי הישן" ששימש כבית לזוג השוויצרים מראשוני המתנדבים

(מקור: ג'ו יודין)

פילון ערך הסכם עם המועצה האזורית געתון ובו הוא התחייב שהמושב יתרכז בתעשייה ולא בחקלאות, כדי למזער את הקשר לארץ אבותיו של העם היהודי, שאליה חזרו היהודים זה עתה ולכן נזהרו משאיפות נוצריות ליישבה, שאיפות שנשאו ניחוח של רוח צלבנית. הנוצרים לא תמיד דבקו בעיקרון זה. מאותה הסיבה הבטיח פילון שהיישוב לא יקים כנסייה או בית קברות.182 לאחר חקירה מיוחדת של הכנסת וההבטחה שצוטטה לעיל, שלא יקיימו שום פעילות מיסיונרית, הפעיל לוי אשכול מחדש את הפרויקט בינואר 1964.183

בתקופה זו אלכסנדר באגו שכּונה "המיסיונר" בפי עמיתיו הקנדיים בחווה הקהילתית, שהייתה מעין קומונה אוונגליסטית ליד ברייט, אונטריו (ראו פרק 6) — הוזמן לבקר בנס עמים על ידי ד"ר ברנאת', לאחר שמכּר משותף, יהודי משיחי מנצרת, הכיר ביניהם. באגו התרשם מאוד מהיישוב הנוצרי. הוא חזר לבקר בו שוב ושוב במרוצת השנים והחל לכתוב את "הדו"ח הכללי על חוויות בישראל" — דיווח לראשי הכת שלו, אחוות הנצרות הקדומה, עם סיכום על הפרויקט הקהילתי והדפסה מחודשת של קטעים מתוך החוברת "נס עמים: גשר בין יהודים ונוצרים" בליווי הערותיו שנכללו בדיווחו מיוני 1965. הוא מספר שם על זוג שווייצרים שהיו מראשוני המתנדבים. תחילה למדו השניים עברית בקיבוץ סמוך ולאחר מכן התגוררו, עד אפריל 1963, באוטובוס ערבי ישן בשטח שיהפוך לימים לנס עמים. לפי באגו, "בראשית 1964 עשרה מבוגרים ושני ילדים למדו את השפה או כבר התגוררו בחווה", ובכללם מנוניטים אחדים, כולם משווייץ ומהולנד, והמתינו שאחרים יגיעו מצפון־אמריקה. הוא התפעל מהעובדה שב־1963 הייתה למתיישבים תוכנית להקים מרכז תעשייתי ולהתחיל לעבד את הקרקע,184 ושב־1965 כבר היה בידיהם אישור ממשלתי והם החלו לבצעה כמתוכנן.185

חברו הוותיק של פילון, שלמה בזק, שהתגורר בקיבוץ איילת השחר, הושאל לנס עמים כדי לשמש להם מדריך או יועץ/מנהל. השותפות בין פילון לבזק הפכה לסמל לשותפות היהודית־נוצרית האידיאלית. במקום להקים מעון קבע לנוצרים מאירופה או ממקומות אחרים, היישוב ביקש לארח מתנדבים שיתגוררו בו באופן זמני ויתחלפו כל העת. הפרויקט יצא לדרך כאשר זוג נוצרים שווייצרים רכשו אוטובוס נצרת ישן והתגוררו בו עד לבניית מגורים ראויים ביישוב החדש, השוכן בין עכו לנהריה. עד מהרה הגיעו מתיישבים הולנדים ואמריקאים, ומאוחר יותר הגיעו גם מתיישבים גרמנים, לאחר שהשיגו אשרות בעמל רב. בסוף 1964, לאחר שהוקמו שישה מעונות טרומיים, עברו לנס עמים עשרים וחמישה מתיישבים שווייצרים, הולנדים ואמריקאים צעירים, והביאו איתם ציוד חקלאי משלהם. באותה השנה נסללה, על חשבון נס עמים, דרך באורך כחמישה קילומטרים מהכביש הראשי ליישוב.186

המתיישבים הראשונים הללו ניסו לגדל כותנה וציפורנים, וגם פסיונים, אך העלו חרס בידם. בתמיכת משרד החקלאות הם בנו בשנת 1965 חממות זכוכית, שלא היו מוכּרות אז בישראל, כדי לגדל ורדים לייצוא לאירופה, והזמינו מומחים מהולנד שיסייעו להם בפרויקט החדש. פרויקט הוורדים נחל הצלחה והצוות נשכר במהרה לבניית חממות בקהילות אחרות לאותה המטרה. באותה השנה התרחב נס עמים בהצלחה גם לשוק האבוקדו, שאף הוא לא נוסה מעולם בישראל.

בהמלצת ראש הממשלה הוקמה בשנת 1966 ועדה מייעצת מיוחדת לעבודה עם "היישוב החדש הנמצא בשטח שבשליטת המועצה האזורית געתון". ועדה מייעצת זו, שנקראה מועצת געתון־נס עמים, הורכבה ממספר שווה של נציגים מנס עמים ומהיישובים היהודיים בסביבה.

החבר המייסד היחיד שהתיישב בנס עמים היה יוהאן פילון, שהגיע ב־1966 עם אשתו כריסטין וארבעת ילדיהם.187 פילון לא רצה להשקיע כספים בפרויקט, אבל שימש המדריך הרוחני ועיצב את קווי המתאר האידיאולוגיים של היישוב. בתחילת 1967 עזבו המתיישבים השווייצרים והאמריקאים את נס עמים באופן זמני בעקבות עימותים אידיאולוגיים עם פילון.188 נוסף על כך, שני יהודים לשעבר שהתנצרו ביקשו להצטרף לנס עמים, אך פילון התנגד בטענה שקליטתם תעורר את חשדנות הישראלים ותסיים את הדיאלוג שרק החל.189 כמה מהחברים ומאנשי הניהול האשימו אותו שהוא "בעל אוריינטציה הומניסטית מדי ולכן מזניח נושאים מרכזיים לנצרות".190 בשנת 1966 אילץ אותו מנהל המושב לעזוב, והוא ומשפחתו עברו לנהריה הסמוכה.191 לאחר עזיבתו התקבלו לקהילת נס עמים יהודים משיחיים שביקשו להתגורר במקום וכן חברים ומתנדבים אוונגליסטים, אך פילון נשאר חבר המושב ודעותיו המשיכו להשפיע על הקהילה. בשנת 1972 חזרה משפחת פילון להתגורר בנס עמים.192

עד מאי 1967 התגוררו במושב אך ורק יוצאי הולנד, ואילו החברים הגרמנים באירופה גייסו כספים ותמיכה, משום שחל עדיין איסור גורף על גרמנים להתגורר בנס עמים. לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1967 התחדשה ההתעניינות ביישוב בקרב חוגים הולנדיים, נתרמו כספים ונבנו שבעה בתים חדשים כדי לפתות מתיישבים פוטנציאליים.

חברת נס עמים בע"מ בציריך הייתה הבעלים הרשומים של הקרקע שעליה נבנה נס עמים. היה לה הון של מאה אלף פרנקים שווייצריים שחולק למאה מניות, שלאחר מכן חולקו לארבע חבילות של עשרים וחמש מניות. כל אחת מארבע עמותות נס עמים שסייעו בהקמת הקהילה — בארצות הברית, בהולנד, בשווייץ ובגרמניה — החזיקה ברבע ממניות נס עמים ושלחה נציגים לוועד הפועל שהיה אחראי על פיתוח המושב.193 בשנת 1970 ביקר בקהילה הרב הראשי של נהריה, הרב ד"ר אהרן קלר, ונשא דברים בפני החברים. בעקבות הביקור שינה הרב קלר את עמדתו לגבי המושב והתנגדותו להתיישבות נוצרית זרה בישראל הפכה לגישת ה"נחכה ונראה". מתיישבי נס עמים ראו בכך התפתחות מעודדת.

בשנת 1970 גם נפרעו חובות המושב על ידי הסניף השווייצרי של נס עמים. בקיץ הגיעו עשרים וחמישה מתנדבים צעירים משווייץ למחנה קיץ בנס עמים, ישנו באוהלים וסייעו למגדלי העגבניות של המושב. הודות לכך השתתפו העמיתים השווייצרים בתכנון מרכז המבקרים ובגיוס הכספים לבנייתו.

בשנת 1971 הצליח הזוג האמריקאי היחיד בנס עמים לעורר התעניינות במושב בעזרת הוועד הנוצרי של קליפורניה למען ישראל. ועד זה הקים את ידידי נס עמים, ארגון שסייע בהבאת שני זוגות אמריקאים נוספים לנס עמים בשנת 1975 ועורר התעניינות נוספת במושב בצפון־אמריקה. לאורך שנות השבעים נערכו גיוסי כספים בהולנד, בשווייץ, בגרמניה ובארצות הברית, כספים שאפשרו בניית מגורים לשישה זוגות צעירים עם ילדים וכמה בתים גדולים יותר, וכן נגרייה ופרויקטים קטנים נוספים.

ישיבת החברים הראשונה נערכה ב־1971, ואף על פי שיוהאן פילון היה חבר המושב, כניסתו סורבה בשל המחלוקות האידיאולוגיות.194 בשנת 1974 אימצה אספת החברים החלטה רשמית להקמת ועד העבודה, מועצת ניהול בינלאומית שכללה נציגים מהקהילה בעלי זכות הצבעה וחברי הארגון הבינלאומי.

יוהאן פילון מת ב־1975. בניגוד להסכם עם המועצה האזורית, הוא נקבר בשטח המושב בשל הכבוד שרחשו לו החברים למרות הפערים האידיאולוגיים. שלושה אנשים בלבד נקברו בנס עמים: יוהאן, אשתו כריסטין ואחותו ג'ני.

עשור לאחר הקמתו היה עדיין נס עמים מושב שיתופי בניהולו של ועד נבחר בן חמישה חברים, אך ב־1975 פורק הוועד המשותף עם המועצה האזורית געתון. המושב עדיין חלש על כאלף ומאה דונם קרקע בשטח המקורי שבין עכו לנהריה, וחבריו נשענו על מתנדבים נוצרים, רובם משווייץ, מגרמניה ומהולנד, שבאו לשנתיים במסגרת תוכניות ששילבו עבודה ולימודים והשתכרו כמו שאר העובדים. מקורות ההכנסה העיקריים של המושב היו ורדים ואבוקדו, שיוצאו בעיקר לאירופה, ואנשיו היו מעורבים בפרויקט ממשלתי שבמסגרתו למדו החקלאים הישראלים כיצד לגדל ולייצא ורדים בצורה יעילה יותר.195 בשנות השבעים הפך ענף האבוקדו לרווחי, ועדיין קיבל המושב תמיכה כספית מארגוני הבית באירופה.

בספטמבר 1975 נערך טקס לציון פתיחת המרכז החדש. במעמד הטקס הצהיר מכטלד דה חודרן (Machteld de Goederen), מראשוני הקהילה, כי "עשור החלוצים הקשה הסתיים. כעת הכּינו שורש, ויש לנו תוכניות לעתיד".196 מרכז המבקרים החדש הוקם כדי לקלוט תיירים נוצרים ולהכיר להם את מדינת ישראל, וכן לשמש מקום מפגש לסמינרים תיאולוגיים.197 קהילת הקבע מנתה בתקופה זו עשרים וחמש משפחות, ובנס עמים התגוררו בסך הכול מאה איש — חברים, ילדים ומתנדבים.198

כעת הודיעו חברי המושב כי ברצונם להכפיל את קהילת הקבע לחמישים משפחות ולהגדיל את מספר המדינות התורמות מעבר לארבע המקוריות. הם המשיכו לקרוא לעולם הנוצרי לקיים סולידריות עם ישראל ועם העם היהודי והוצגו לעיתים קרובות בתקשורת ההולנדית. היהודים כבר חדלו לחוש חשדנות כלפיהם, והמושב נהנה מיחסים מצוינים עם הרב הראשי של נהריה. ראש המועצה האזורית געתון, אברהם גנז (Genez), תיאר את חברי נס עמים כשגרירים של ישראל בארצות מולדתם. לדבריו, הם "עולים על כל מה שיכולנו לעשות בעצמנו" כדי לצייר את ישראל באור חיובי בפני האירופאים והאמריקאים.199

בקיץ 1977 מנה נס עמים מאה ועשרים חברים, כולם נוצרים פרוטסטנטים בעלי שורשים בהולנד, בשווייץ, בגרמניה ובצפון־אמריקה.200 הענף העיקרי של המושב היה עדיין ייצוא אבוקדו ופרחים להולנד ולשווקים אחרים באירופה. בשנת 1979 נבנתה אכסניית נוער, וכעבור שנתיים נבנה בית הארחה. שני המבנים הללו היו הראשונים במה שיהפוך לימים למרכז כנסים ולימודים תיאולוגיים. הם גם תרמו כלכלית לקהילה באמצעות ענף התיירוּת, וחשפו אותה לעולם החיצון.201

בשנת 1985 ערך אנדריאס לקר (Laqueur), כומר מהכנסייה האוונגליסטית בווסטפאליה (Westphalia), גרמניה, את ביקורו הראשון בישראל — ובנס עמים. כעבור שמונה שנים, ב־1993, עבר לקר להתגורר בנס עמים עם אשתו ובנו כדי לשמש רכז מחלקת יחסי הציבור והלימודים, והפך לחבר קרוב של כריסטין פילון. על פי דיווחיו, בשנת 1993 הייתה כריסטין תושבת הקבע היחידה בנס עמים בשל העובדה שמזכר ההבנות המכונן בין היישוב לממשלת ישראל אסר על אנשים להישאר בנס עמים לצמיתות. במושב התאכסנו אורחים ואנשיו התמקדו בקידום יחסי יהודים־נוצרים; לאחר מכן חזרו המתנדבים לארצותיהם ודיברו בשבחה של מדינת ישראל.202

כריסטין פילון נהגה לתאר סצנה שבה בעלה יוהאן יילד את תינוקו של ניצול שואה יהודי בבית החולים הסקוטי בטבריה בראשית שנות החמישים: "'זו הלידה הרביעית שלי, אבל הילד הראשון שלי', אמרה האישה לרופא ההולנדי. ואז היא הוסיפה: 'היטלר לקח את שלושת האחרים'".203 לדברי כריסטין, בעלה אמר, "אתה יושב שם עם אישה ואתה תוהה במה חטאה שהם לקחו את ילדיה. פתאום התבהר האבסורד המוחלט של החיים, והשתכנענו עוד יותר שהאנטישמיות הייתה דבר מובנה במוחנו".204

לדעת פילון, לאחר השואה וגאולת ישראל הנוצרים נדרשים לבחון מחדש את התיאולוגיה שלהם בצורה מקיפה.205 לאחר הגעתו לנס עמים בשנת 1966 הוא הפך, כאמור, למנהיגה הרוחני של הקהילה,206 והאמין בתוקף שארץ ישראל שייכת לעם היהודי. ב־1975, זמן לא רב לפני מותו, כתב פילון כי הוא מאמין בלהט שהנוצרים המאמינים האמיתיים נשתלו על ענפי האומה היהודית (האיגרת אל הרומים יא:31-11), ושהנצרות אינה תחליף לברית עם העם היהודי. במילים אחרות, הוא דחה את תיאולוגיית החילופין, התפיסה הנוצרית עתיקת היומין שגרסה כי היהודים הפרו את בריתם עם אלוהים כאשר דחו את ישוע וכי הכנסייה היא ישראל החדש. פילון כתב כי הייתה זו "דוּגמה מובהקת לדוֹגמה בלתי־כתובה בכתבי הקודש שהשתלטה על המחשבה הנוצרית והפכה לעיקרון המנחה ביחסה של הכנסייה לעם היהודי".207 הטקסט שעליו הוא ביסס את טענתו היה פרק יא באיגרת אל הרומים, שבו פאולוס מצהיר כי הברית בין אלוהים לישראל לעולם לא תופר. פילון טען כי רק התעמתות של הנוצרים עם שורשי תפקידה של הנצרות ביצירת האנטישמיות וחקר פיצולהּ מהיהדות ימנעו את הישנות הזוועות שחוללו הנוצרים ביהודים.208

פילון הטיף לסולידריות רוחנית עִם ישראל ועם העם היהודי, סולידריות שתאפשר לנוצרים להגיע לתובנות על עברם המורכב ועל המשמעויות הפנימיות של התנ"ך עצמו, ולאחר מכן לבנות מחדש את מערכת היחסים של הנצרות עם העם היהודי. הוא קבע כי "יש להחליף את הפעילות המיסיונרית בקרב היהודים בדיאלוג" כפי שמתואר בוועידת הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית.209

במקום אחר אמר פילון, "נס עמים הוא ההודאה באשמתנו. אני לא צריך להעמיק בכך כי כולנו יודעים. הסיבה השנייה [לכך שאנחנו כאן] היא לתרום את חלקנו לשיפור היחסים בין יהודים לנוצרים, כי ישראל הם אחינו".210 עם זאת, לא כולם הסכימו עימו. הכומר לקר, מנהל יחסי הציבור של נס עמים בשנות התשעים, פקפק בכנותו של פילון לגבי התנגדותו לפעילות מיסיונרית.

הסולידריות של פילון עם מדינת ישראל ותפיסתו, שקהילת נס עמים צריכה לסייע בבניית המדינה, עלו בקנה אחד עם הרעיון הציוני.211 לימים דחה רכז הדיאלוג במרכז הלמידה והדיאלוג בנס עמים באופן חד־משמעי את הרעיון כי פילון היה ציוני, וטען שפילון בסך הכול האמין כי רק באמצעות חיים משותפים בישראל יבינו היהודים והנוצרים את תכליתם האמיתית.

עשר שנים לאחר הקמתו, בשנת 1975, אנשי המושב עדיין תיארו אותו כמקום "המוקדש למלאכת השכנוע של נוצרים לתיקון העוול שנגרם ליהודים לאורך היסטוריה של הכנסייה".212 הם אישרו את התפיסה שישוע עצמו היה יהודי מיהודה ושאין סיבה לרדוף את היהודים, פעלו למיגור כל תפיסה הגורסת כי ישוע אינו יהודי ושאפו למחוק מהשיח הנוצרי את הרעיון שישוע היה נגד היהדות. התיאולוגיה שלהם הייתה נטועה היטב בתפיסה שהברית בין אלוהים לישראל לא התחלפה ולא תתחלף לעולם, כי היא נצחית. הרעיון של נס עמים הוא לאשר פרשנות חדשה זו של הנצרות — שהנצרות לא החליפה את היהדות ושעם ביטול המושגים המיושנים של תיאולוגיית החילופין יש לפרשנות זו חלק גדול בגאולת הנצרות, המגולמת בנס עמים. הם אף הרחיקו לכת עם טיעוניהם וגרסו כי מקור האנטישמיות העולמית הוא הרעיון שישוע דחה את היהודים והחליף את הברית שכרת האל איתם בברית עם הנוצרים, רעיון עתיק כמו הכנסייה הנוצרית עצמה, רעיון שהם דחו באופן מוחלט וחד־משמעי.213

הרעיון היה מלכתחילה שאנשי נס עמים יאמצו את האמונה שרק בשיתוף פעולה נוצרי עם ישראל תכיר האנושות כולה בצדקת האל. זה ודאי היה נכון לגבי נס עמים ככל שהתקרבה המאה העשרים ואחת; ואולם, הם האמינו שדברים ישתנו בראשית המאה החדשה. תפיסה זו מכילה אלמנטים מהאסכטולוגיה הדיספנסציונלית, שלפיה היהודים חייבים להיות שם, בצד הנוצרים המאמינים, כדי להביא את עידן המשיח של העולם האידיאלי.

החיים בקהילה שיתופית והעבודה עם היהודים היו עיקרון תיאולוגי מרכזי בצד רחישת כבוד הדדי לזהוּתו של האחר. ברוח זו נקבע יום המנוחה בשבת ולא ביום ראשון, בעיקר מסיבות פרקטיות — יישור קו עם שבוע העבודה הישראלי — אך גם מתוך הרצון לפתוח בדיאלוג עם האוכלוסייה היהודית, והדבר הכעיס חלק מהחברים. בשנת 1975 עדיין שָבַת המושב בשַבָּת. החברים ערכו סעודה חגיגית משותפת עם כניסת השבת ביום שישי בערב (בשאר ימות השבוע אכלו המשפחות בביתן, בעוד שכל השאר יכלו לאכול יחד בחדר האוכל) וערכו תפילות נוצריות בשבת בבוקר. ואולם, שמירת השבת לא נמשכה יותר מדור. בשנת 2000/1 הוחזרו התפילות השבועיות ליום ראשון.

בסוף שנות השמונים השתייכו רוב תושבי נס עמים לשלוש הכנסיות הרפורמיסטיות ההולנדיות העיקריות שסייעו בהקמת המושב. הכנסיות הללו הן שתמכו בחזונו של פילון והקימו ועד כנסייה שמינה את הכומר הרשמי של נס עמים ועסק בסוגיות דתיות ואידיאולוגיות.214 בחלוף הזמן, וככל שהיישוב צמח ואירח מבקרים למשך שלוש שנים, גדלו צרכיה הדתיים של הקהילה מעבר ליכולתה של דמות אחת לספקם. לכן בשנת 1990 הכומר היה אחראי על העבודה הקהילתית, על שירותי התפילה ועל החינוך הדתי של הילדים, בעוד שתוכניות הלימוד והסמינרים תוכננו על ידי תיאולוג מיוחד שהובא מגרמניה להתגורר במושב. התיאולוג הראשון שמוּנה, הכומר בר בוויניק (Ber Bavinick), התגלה כשנוי במחלוקת ועזב כעבור שנה.215 לאחר עזיבתו נפתח עידן שבו מדי כמה שנים התחלף היועץ הרוחני של המושב, כשאת התפקיד מילאו שורה של אנשי דת נוצרים, ובמקרים מסוימים אפילו סטודנטים לתיאולוגיה ורב.216

חשוב לציין את ההתפתחות ביחסן של שתי הכנסיות הפרוטסטנטיות העיקריות בהולנד ליהודים, ליהדות ולישראל. בשנת 1951 שמה הכנסייה הרפורמיסטית ההולנדית את הדגש על דיאלוג עִם ישראל וכבר לא התמקדה בפעילוּת מיסיונרית בקרב היהודים. לפני 1991 ביקשו הכנסיות הרפורמיסטיות של הולנד "לגרום ליהודים להכיר בכך שישוע הוא המשיח", אך לאחר האיחוד עם הכנסייה הפרוטסטנטית בהולנד בשנת 2004 השתנה היחס ליהודים כאל מי ש"שותפים בתקווה שניתנה לישראל". כלומר, מעתה ואילך יש לתור אחר דיאלוג וכבוד הדדי.217

בשנת 1980 הכריזה הכנסייה הפרוטסטנטית של חבל הריין באיחור רב על אשמת הגרמנים בשואה ואישרה את הברית הנצחית של אלוהים עם העם היהודי.218 בהמשך השנה חתמה תנועת הכנסייה הגרמנית באופן רשמי על חזונו של פילון ועל אמנת נס עמים על ידי הכללת העקרונות המכוננים הללו בהצהרת הוועידה שלהם.219 הכומר לקר אישר כי הכנסיות הגרמניות המשתתפות תמכו ברעיון שעל הנוצרים לבחון מחדש את תפקיד דתם בשואה ולהכיר בכך שהם וכנסיותיהם נושאים באחריות לאנטישמיות ולחלקם בשואה, ולכן הן תומכות בייעודו של נס עמים כמקום למען נוצרים שבו יִלְמְדוּ על יהודים ויהדות ויְלַמְּדוּ גישה חדשה כלפי יהודים.

בשנת 1987 הצהירה הכנסייה הפרסביטריאנית של ארצות הברית, בוועידת כנסייה משלה שכותרתה "הבנה תיאולוגית של היחסים בין נוצרים ליהודים", כי היהודים והנוצרים סוגדים לאותו האל, כי הנוצרים הצטרפו ליהודים בברית הנצח שלהם, וכי ההוכחה לקיומו של האל היא בקיומם המתמשך של היהודים.220 כעת בכל ארבע המדינות המייסדות של נס עמים נרשם רוב מוחלט של חברים שהשקפותיהם התיאולוגיות עלו בקנה אחד עם השקפתו של יוהאן פילון, השקפה שתמכה בדרך של דיאלוג ופיוס עם העם היהודי.

בראשית שנות ה־90 היו אנשי נס עמים ממגוון זרמים נוצריים: רומי־קתולי, לותרני, אנגליקני, זרמים רפורמיסטיים הולנדיים שונים וכמה כנסיות אוונגליסטיות אמריקאיות חופשיות. בעת ההיא לא התגוררו בנס עמים יהודים או יהודים־נוצרים, וגם לא מוסלמים או בני דתות אחרות. יש לציין כי לא כל הזרמים שצוינו לעיל השלימו עם הסעיף "ללא מיסיונריות" שנכלל באמנת ייסוד המושב.221

בית תפילה ולימוד בנס עמים (מקור: ג'ו יודין)

עם הקמת נס עמים סוכם כי לא תיבנה בו כנסייה לעולם.222 אף על פי כן, נבנתה במקום כנסייה בשנת 1990.223 הצוות הנוכחי מקפיד לא לקרוא למבנה זה כנסייה; תחת זאת הוא מתואר כבית תפילה ולימוד, וזהו השם המתנוסס על השלטים שברחבי המושב. עם זאת, המבנה המדובר מעוצב בדיוק על פי כנסיית הלחם והדגים שנבנתה בטבחה על שפת הכנרת ב־1980, והוא כולל אפסיס ומאופיין באדריכלות בסגנון בזיליקה קלאסית. בישיבת התכנון ב־1986, כאשר התכנסה לראשונה הוועדה הדנה בבניין הכנסייה, הוחלט כי המבנה לא יהיה מרשים אלא צנוע במידותיו כדי להדגים מהי ענווה, וכי הוא לא יהיה הבניין הגבוה ביותר בסביבתו, בניגוד למאפיין של כנסיות ברחבי העולם. בשנת 2001 הוא תואר כך:

בניין שאינך יכול לזהות בבירור. מבנה אדריכלי יפה. פרט לכמה פריטים חסרים, הוא יכול לשמש לכנסייה או לבית כנסת. נאמר לכם שזהו אכן בית התפילה והלימוד, הכנסייה בנס עמים, ושהמבנה שלו בסגנון הבזיליקה מעוצב לפי דגם של כנסיות ובתי כנסת גליליים מהמאה הראשונה לספירה. אין בו מקלט והוא פונה לירושלים. גם אין בו צריח ולא צלב, והוא אינו בולט בין שאר המבנים במושב מלבד יופיו.224

באופן בולט בכנסייה בנס עמים אכן אין צלב. לפי מדריך הטיולים של המושב, כריסטין פילון היא שהציעה זאת.225 לפי המדריך, פילון האמין שהצלב הנוצרי "הפך לחרב שמשמעותה רדיפה, מסעות צלב, פוגרומים ומוות ליהודים במשך מאות שנים. היעדרותו מהכנסייה היא גם תזכורת יומיומית לנוצרים על העבר האנטי־יהודי שלהם".226

בשנות השבעים והשמונים עמדו לרשות הנוצרים שהתגוררו בנס עמים אשרות שהייה לתקופה של ארבע־עשרה שנה לכל היותר. כשהכומר לקר התגורר בנס עמים (1998-1994) מדינת ישראל כבר הגבילה את אישור השהייה לארבע שנים. בראשית שנות התשעים שלטה במשרד הפנים מפלגת ש"ס, וייתכן שהאידיאולוגיה החרדית שלה היא שתרמה לשינוי המדיניות הזה. לעומת זאת, בשל חוק השבות המעניק אזרחות כמעט אוטומטית לכל יהודי המבקש לקבלה, יהודים שלמדו או התנדבו בישראל יכלו בקלות להפוך לעולים כאשר קרב מועד פקיעת האשרה שלהם.

בימי הזוהר שלו בשנות השמונים הגיעו לנס עמים מדי שנה יותר משלוש־מאות מתנדבים. הם הגיעו לרוב מאירופה ומצפון־אמריקה ושהו בו לטווח ארוך. ב־1994 ירד מספרם לתשעים. בראשית המאה העשרים ואחת התגוררו בנס עמים כתשעים איש, מהם עשרים ילדים.227 רובם היו צעירים בני שמונה־עשרה עד עשרים וחמש שהתנדבו במשך שנתיים לכל היותר, והשאר היו זוגות נשואים בני עשרים וחמש עד ארבעים, חלקם עם ילדים, שנשארו חמש שנים לכל היותר.

כשלושה רבעים מהמתנדבים היו אז מהולנד, וכמעט כל האחרים היו מגרמניה. מעטים באו ממדינות אחרות. כריסטין פילון הייתה החברה הקבועה היחידה בקהילה בעת ההיא, ולרוב החברים האחרים היו הורים או סבים וסבתות שחיו באירופה בתקופת השואה. בפברואר 2020 התגוררו בנס עמים ארבעה־עשר מתנדבים, אך בשלב זה חדל המושב מלארח מתנדבים נוצרים בלבד. ביולי 2020 נותר מתנדב אחד לרפואה.

לדברי לקר, בעת שהותו בנס עמים התמקדו אנשיו ביחסי יהודים־נוצרים ובקידום הבנה הדדית, והמושב הציע לנוצרים מקום שבו הם יכלו להשלים עם עברם האנטישמי הממסדי ועם רדיפות היהודים שנבעו מכך. המתנדבים הנוצרים הללו חזרו לאירופה או לצפון־אמריקה וקידמו את הסולידריות עִם ישראל. נס עמים עוצב יותר כמו קיבוץ מאשר מושב — כלומר יותר קולקטיביזם סוציאליסטי ופחות אינדיווידואליזם. בעת שהותם אכלו המתנדבים את כל שלוש הארוחות ביום בחדר האוכל וערכו ארוחת שבת חגיגית עם כל תושבי נס עמים ביום שישי בערב. שלוש מכוניות בלבד עמדו לרשות כל תושבי המקום, ומי שהיה צריך לצאת מתחומי המושב נדרש לחתום, ממש כמו בקיבוץ. כולם קיבלו את אותם דמי כיס חודשיים. למעשה, מאמרים אקדמיים שראו אור בראשית המאה התייחסו לנס עמים כאל קיבוץ לכל דבר.

בשנת 2000 קרסה תעשיית ייצוא הפרחים הישראלית, ובנס עמים נאלצו לחשב מסלול מחדש. האינתיפאדה השנייה, שפרצה בשנה ההיא, הכתה גם היא במושב, שכּן היא חנקה את התיירות שאכלסה את אכסניית הנוער, המלון, הסמינרים והסדנאות, וצמצמה את זרם המתנדבים מאירופה ומאמריקה. בשנת 2001 נשלחו המתנדבים הביתה עקב החשש הביטחוני והמחסור בכסף.

עם הזמן נזנח החזון המקורי של קידום גישה פרו־ישראלית בקרב נוצרים. כיום נס עמים מבקש בעיקר לקדם דיאלוג יהודי־ערבי, ונראה כי זנח את המאמצים לפיוס יהודי־נוצרי. הכנסייה הגרמנית הפרוטסטנטית של חבל הריין חזרה בה במידה מסוימת מהוועידה שקראה לסולידריות עִם ישראל, והצהירה כי כעת היא מזדהה הן עִם ישראל הן עִם העם הפלסטיני.

בשנת 2012 החל נס עמים למכור חלק מהקרקעות שבבעלותו לקבלן כדי לבנות מגורי קבע לישראלים, יהודים וערבים כאחד. בפרסומת לפרויקט זה כונה המקום "קהילה ייחודית ואיכותית המבוססת על עקרונות של פתיחות לכל הדתות, סובלנות וקבלת האחר".228 אף על פי כן, ערבים מעטים רכשו בית במושב, אם בגלל מסע קידום המכירות, שלא נחל הצלחה בחברה הערבית; אם בגלל דעות קדומות, כביכול, בתוך ועדת הקבלה, שהורכבה בעיקר מישראלים יהודים; או שאולי ערביי ישראל נזהרים מלהתרועע עם נוצרים פרוטסטנטים.

בשנת 2014 חוּדש הקמפיין השיווקי במלוא התנופה. כאשר משפחת חליחל (حليحل) מעכו השכנה הגישה את מועמדותה, הם נשאלו שאלות המעידות על חוסר רגישות ועל צרוּת אופקים מצד השואלים, כגון "מה תעשו אם הקהילה תזמין אתכם למנגל ביום העצמאות?".229 תשובתם הייתה שהם יסרבו בנימוס. לאחר מכן עברו חברי הוועדה לעסוק בפרסומים הפוליטיים ברשת של אבי המשפחה, פרסומים שבהם נמתחה ביקורת רבה על ממשלת ישראל.230 בעת הדיון הוא כינה את הישראלים אויבים, ומאוחר יותר הצהיר כי התכוון לומר יריבים.231 מועמדותם נדחתה, והמשפחה ציינה כי ריאיון הקבלה נערך באנגלית למען שני חברי הוועדה שהיו מתנדבים נוצרים, וכי השימוש במילה אויבים לא היה מכוון. היו מי שטענו כי הקבלן וחברי הוועדה היהודים אפשרו לערבים להגיש מועמדוּת רק "על הנייר", משום שזו הייתה הדרך היחידה לקבל את הסכמת הארגונים המייסדים של נס עמים לפיתוח הקרקע. הוועדה הכחישה זאת בתוקף:

אנו דוחים בתוקף את הטענה כי ההחלטה לסרב לבקשתך התבססה על אפליה ועל אי־רצון להידברות. נס עמים הוא קהילה מעורבת של יהודים וערבים, מוסלמים ונוצרים, הדוגלת בדו־קיום ובסובלנות בין־דתית. כרגע יש לנו חברים בני כל הדתות, ומועמדים "ערבים" (כך במקור) התקבלו לפני הדחייה שלך ויתקבלו גם אחריה.232

לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון ל־25 באוגוסט 2018 התגוררו בנס עמים ארבע־מאות וארבעה־עשר אנשים, ובהם שלוש־מאות וחמישים ושישה יהודים, עשרים ואחד ערבים ושלושים ושבעה מתנדבים נוצרים מחוץ לארץ.233 ב־15 ביולי 2020 התגורר במקום מתנדב אירופי אחד בלבד, ירידה מארבעה־עשר מתנדבים שהיו במקום בפברואר 2020, לפני פרוץ מגפת הקורונה.

הייעוד של נס עמים השתנה מאז השנים הראשונות. לפי אתר האינטרנט של המושב, ייעודו הוא כדלקמן:234

נס עמים הוא קהילה נוצרית עולמית שבה מתנדבים, מקומיים ואורחים, לומדים על החברה הישראלית המורכבת, על דתותיה ועל תרבויותיה. נס עמים מחזק את יחסי היהודים־נוצרים ומנסה לפתח דיאלוג יהודי־נוצרי־מוסלמי. הוא רוצה לתמוך באחיו ובאחיותיו הערבים הנוצרים.

נס עמים הוא פלטפורמה למען דיאלוג בין־דתי, בין־תרבותי, ולפיכך בין־אישי; למען דיאלוג בין עַם ישראל — יהודים, ערבים או אחרים, ולמען אנשים מאירופה וממקומות אחרים הרוצים להקשיב וללמוד זה מזה.

גם המטרות הרשמיות התפתחו במרוצת השנים. להלן המטרות המוצהרות:235

לאפשר את הפיוס בין יהודים לנוצרים אירופאים לאחר השואה.

לטפח חילופי דברים בין נוצרים אירופאים לנוצרים ערבים.

להפגין סולידריות מעשית עם יהודים וערבים בישראל.

ללמד את המתנדבים באופן מקיף ומאוזן על ישראל, השטחים הפלסטיניים, היהדות והאסלאם.

לתמוך בדיאלוג בין יהודים לערבים.

לשחרר את התיאולוגיה הנוצרית מהאנטישמיות ומהחובה לנצר יהודים.

היְדִיעוֹן המְקֻוָּן (ניוזלטר) של נס עמים מ־28 במאי 2021 מדגיש את השינוי המהותי הזה. ההקדמה שכתב היו"ר תומס קרמרס מסכמת את השינוי העמוק שהתחולל בנס עמים ואת הנטישה הכמעט מוחלטת של כוונות מייסדיו. קרמרס מגנה בה את "הסבל חסר הגבולות בישראל ובעיקר בעזה", וקובע כי המלחמה ביניהן "לא תרמה לפתרון הסכסוך בין ישראל לפלסטינים, אלא רק גרמה להתעצמות חזיתית". הוא תולה את האשמה הבלעדית למלחמה ב"כיבוש", וטוען כי לעולם לא יהיה שלום כל עוד האנשים הללו לא יחיו יחד בשלום.

באותו ידיעון, שכּתב טוביאס קרינר (Tobias Kriener), מנהל המחקר של נס עמים, נטען כי אף על פי שנורו מלבנון טילים לעבר אזרחים ישראלים, לא נגרם כל נזק ואיש לא נפגע. קרינר טען כי ההשפעה היחידה של המתקפות הללו, שהתרגשו עליהם ללא כל התגרות, הייתה ש"בסך הכול נאלצנו לדחות ביקור אצל חברים ליד תל־אביב שאותם לא ראינו מפרוץ המגפה". עוד הוא טען כי היהודים בנס עמים, שכיום הם הרוב המכריע של הקהילה, הגזימו כשסגרו את שערי הכפר, "כנראה מתוך חשש שערבים זועמים עלולים למצוא את דרכם לכאן". הוא זלזל בשלט "כאן גרים יחד" שנכתב בעברית ובערבית, שהכינו ילדי הגן בנס עמים והוצב בשערי הכפר לנוכח מתפרעים ערבים מהסביבה, וכתב: "משפט מרשים ממש בהתחשב בעובדה שישנן ארבע משפחות ערביות בלבד בקרב כמאה המשפחות המתגוררות כאן ובכך שמועצת הכפר דחתה מכול וכול כל ניסיון מצידנו להגדיל את שיעור המשפחות הערביות". והוא ממשיך:

איני רואה כיצד ניתן לבטל את הכוח התהומי שעמד בבסיס התנועה הציונית מראשית דרכה, ואשר נקבע כחוק יסוד בחוק הלאום משנת 2018, כיצד ניתן לעבור מ"הכול ליהודים — לערבים רק המינימום המוחלט" ל"השתתפות שווה לכולם". כך או כך, הממשלה הקרובה תעשה ההפך בכל הכוח.

הדיאלוג עדיין נחוץ מבחינה קיומית, אבל לא משום שצפוי שיפור במצב הכללי, אלא כביטוי יסודי לחייהם של המעורבים בדיאלוג, שבעזרתו הם מבטיחים לעצמם את אנושיותם.

אני עדיין רואה משמעות לקיומו של נס עמים בעניין הזה: להציע מקום, מעין תחנת עזרה ראשונה ומקלט במדינה המצטיינת בחוסר צדק ובקיפוח, למי שכדי לשמור על אנושיותם לא מוותרים על הדיאלוג.

צורת האלימות החדשה בין ישראלים יהודים וערבים מדגישה במיוחד את חשיבות הדיאלוג בנס עמים, דיאלוג אשר תורם תרומה קטנה אך חשובה מאוד המבטיחה תקווה לפתרון בר־קיימא לסכסוך, פתרון צודק. השלום לא מת.

החזון של יוהאן וכריסטין פילון על קיבוץ נוצרי לא־מיסיונרי בישראל, המתמקד בדיאלוג ובפיוס יהודי־נוצרי, היה פרויקט נעלה ובעל פוטנציאל בראשיתו, אך הוא נכשל בסופו של דבר. שיטותיו של פילון הועמדו בסימן שאלה כבר בשלב מוקדם, כאילו המתיישבים הראשונים באמת רצו לקיים פעילות מיסיונרית, ואף על פי שפילון טען כי אינו מעוניין בכך, הוא האמין בכך שתגיע העת שבה היהודים יהיו פתוחים לפעילות מיסיונרית או אף יראו את האור בעצמם. בסופו של דבר, החיכוכים בינו לבין המתיישבים הראשונים הביאו לעזיבת בני הזוג פילון. מעולם לא היה ברור אם פילון הסכים עם תפיסתו של בארת', שלפיה ישראל (כלומר, היהדות) והנצרות גם יחד הן הנמענות הראשיות של המסר האלוהי והן תלכנה בדרכים מקבילות כדי לקרב את עידן המשיח, ובכל מקרה הרעיון הזה נזנח בשלב מסוים. עד מהרה נהו המתיישבים אחרי הגישה של אחיהם, האוונגליסטים מאמריקה, כפי שניתן ללמוד מנוכחותם המחודשת של אמריקאים בשלבים המאוחרים יותר של ההתיישבות, לאחר נסיגתם בראשית הדרך.

פרויקט נס עמים קרס מכמה סיבות. הסיבה הראשונה קשורה בתקופה. הצעירים האמריקאים והאירופאים שהגיעו להתנדב בקיבוצים הישראליים בשנות השישים, השבעים והשמונים, הפסיקו להגיע כשהמזרח הרחוק נפתח לתיירות בשנות התשעים. הצעירים יכלו כעת לטייל ברחבי העולם בתקציב זעום, והעבודה בקיבוץ הפכה להיות הרבה פחות נחשקת.

שנית, העולם חזה בשינוי אהדה קיצוני. לאורך שנות השישים הייתה ישראל יקירת המערב. המדינה הדמוקרטית הזעירה נחשבה למאחז של אידיאולוגיה ליברלית וסוציאליזם דמוקרטי בים של עריצות וקנאות. ישראל הייתה דוד הקטן, שעמד בגאווה מול גוליית הרודני והבלתי־דמוקרטי — כל מדינות ערב — רגע לאחר המחיקה הכמעט מוחלטת של העם היהודי בשואה. האירופאים הרגישו טוב עם עצמם כשתמכו במאבקה זה של ישראל. ואולם לאחר מלחמת ששת הימים החלה נקודת המבט המערבית על ישראל להשתנות. אוריינטליזם, ספרו של אדוארד סעיד, כבש את דמיונם של אלה במערב שאימצו את המהפכה, הקומוניזם, המרקסיזם והאידיאלים האנטי־קולוניאליסטיים האחרים. כאשר ישראל התנחלה בשטחים שנכבשו ב־1967, היא נתפסה כמעצמה קולוניאלית אירופית לבנה, והפלסטינים הוצגו כילידים צבעוניים מדוכאים. בעיני השמאל הליברלי באירופה, ישראל הייתה כעת גוליית והפלסטינים — דוד.

הסיבה העיקרית השלישית לקריסתו של פרויקט נס עמים נוגעת לירידה בהשפעתה של הנצרות באירופה. בעקבות מלחמת העולם השנייה הפכו האירופאים, בייחוד הדורות הצעירים, לדתיים פחות ופחות. הכנסיות השונות, שבעבר החזיקו בעושר ובכוח עצומים, איבדו בהתמדה את שניהם מאז סוף מלחמת העולם השנייה.

לסיכום, ישנן שלוש סיבות עיקריות לדעיכתו של נס עמים ולקריסתו הסופית: היעדר המימון לפרויקט, ההידלדלות במספר המתנדבים בשל העתקת האהדה מישראל והחששות ממלחמות ומטרור, ולבסוף אובדן ההשפעה של הכנסיות המעורבות. כל אלה עלו לקהילה במימון שלה, בכוח האדם שלה ובקסם הדתי שלה.

142 רוטיסהאוזר 2011, עמ' 35, 44-41.

143 ריכטר 1991, עמ' 9.

144 ון קלינקן 2017, עמ' 232.

145 פילון 1975, עמ' 3.

146 שם, עמ' 1.

147 ריכטר 1991, עמ' 10.

148 ון קלינקן 2017, עמ' 226-225.

149 ריכטר 1991, עמ' 8-7.

150 ון קלינקן 2017, עמ' 226.

151 רוסנק 2001, כרך 2, עמ' 799.

152 ון קלינקן 2017, עמ' 227.

153 שם, עמ' 229-224.

154 שם, עמ' 229.

155 מתוך קריאה לעולם הנוצרי, פמפלט שיצא בנס עמים בשנת 1975.

156 ון קלינקן 2017, עמ' 229.

157 שם, עמ' 232-230.

158 שון 2010, עמ' 377.

159 סדן 1977.

160 ון קלינקן 2017, עמ' 233-232.

161 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

162 ון קלינקו 2017, עמ' 233; ריכטר 1991, עמ' 12.

163 שארפ 2015, עמ' 319-318.

164 ון קלינקן 2017, עמ' 235-234.

165 שארפ 2015, עמ' 319.

166 באגו 1965, עמ' 34-31.

167 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

168 שארפ 2015, עמ' 320.

169 ון קלינקן 2017, עמ' 236-235.

170 שם, עמ' 236.

171 סדן 1977, עמ' 3.

172 ון קלינקן 2017, עמ' 238.

173 שם.

174 לטקסט המלא של "נס עמים: מזכר לממשלת ישראל" ראו נספח בסוף הספר.

175 ריכטר 1991, עמ' 13-12.

176 שלמה אמיר (משרד ראש הממשלה) ליאקוב ברנאת' (יו"ר נס עמים הבינלאומי, ציריך), ירושלים, 21 בינואר 1964, בתוך: ארכיון נס עמים, אמרספורט, הולנד.

177 פילון 1975, עמ' 5-4.

178 שם, עמ' 6.

179 טומסון 2001, עמ' 309-303; פילון 1975, עמ' 5-4.

180 שם.

181 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

182 שם.

183 פילון 1975, עמ' 7.

184 החקלאות הייתה למעשה פרויקט מיוחד להבאת "בתים חמים" מודרניים מזכוכית לישראל כדי לגדל פרחים למשלוח לאירופה. הפרויקט שזכה להצלחה חולל מהפכה בחקלאות בישראל.

185 באגו 1965, עמ' 3-1.

186 פילון 1975, עמ' 8.

187 ריכטר 1991, עמ' 15; סדן 1977, עמ' 3.

188 פילון 1975, עמ' 9; ריכטר 1991, עמ' 16-15.

189 סדן 1977, עמ' 3.

190 ריכטר 1991, עמ' 16.

191 דה חודרן 2018, עמ' 88.

192 סדן 1977, עמ' 4-3; דה חודרן 2018, עמ' 68.

193 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

194 ריכטר 1991, עמ' 17.

195 פרידלר 1975.

196 שם.

197 שם; ריכטר 1991, עמ' 17.

198 פרידלר 1975.

199 שם.

200 סדן 1977, עמ' 3.

201 ריכטר 1991, עמ' 17.

202 ריאיון עם אנדריאס לקר, רכז מחלקת יחסי הציבור והלימודים בנס עמים בשנים 1998-1994, 8 ביולי 2020.

203 סדן 1977, עמ' 3.

204 שם.

205 רוסנק 2001, עמ' 801.

206 ריכטר 1991, עמ' 15.

207 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

208 רוסנק 2001, עמ' 800.

209 פילון 1975, עמ' 3-2.

210 ד"ר יוהאן פילון בישיבת מועצת המנהלים הראשונה, נהריה 1964, ראו: רוסנק 2001, עמ' 799.

211 פילון 1975, עמ' 4.

212 מתוך הפמפלט קריאה לעולם הנוצרי.

213 רוסנק 2001, עמ' 802-801.

214 ריכטר 1991, עמ' 24, 34.

215 דה חודרן 2018, עמ' 88.

216 ריכטר 1991, עמ' 34, 48, 51; דה חודרן 2018, עמ' 93-88.

217 שון 2010, עמ' 381-380.

218 שם, 378-377.

219 ריכטר 1991, עמ' 25-24, 53-52.

220 שון 2010, עמ' 378.

221 ריכטר 1991, עמ' 24-23.

222 שם, עמ' 13.

223 רוסנק 2001, עמ' 798.

224 שם.

225 שם, עמ' 799.

226 שם, עמ' 798.

227 שם, עמ' 802.

228 הס 2015.

229 שם.

230 שם.

231 שם.

232 שם.

233 הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 25 באוגוסט 2018 (אוחזר ב־26 באוגוסט 2018).

234 https://nesammim.org/about-us/our-vision-and-mission/.

235 https://nesammim.org/about-us/.

פרק 4

יד השמונה

היישוב יד השמונה נוסד באופן רשמי בשנת 1974, כאשר חמישה־עשר איש — גברים, נשים וילדים — עלו לראש גבעת טרשים בהרי יהודה המשקיפה על המושב נווה אילן. התיישבות נוצרית זו במדינת ישראל נטועה היטב בתנועות הציוניות, הן של נוצרים הן של יהודים משיחיים, שקמו במדינות הנורדיות.

בשנת 1908 ייסד נפתלי רודניצקי, יליד אוקראינה, את אגודת ידידי ישראל בהלסינקי.236 אף על פי שהיה יהודי וציוני, הוא האמין שישוע מנצרת הוא המשיח. המסר שלו התפשט ברחבי פינלנד ושוודיה, ותאים קטנים של אגודות ידידים דומות הוקמו במדינות הנורדיות לאורך המאה העשרים.

בשנת 1924 הוקמה בארץ ישראל האגודה המיסיונרית הפינית הלותרנית. הארכיאולוג המקראי אפלי סאריסאלו (Aapeli Saarisalo, 1986-1896), שלימים יהיה מורה דרך ומעין חכם בעל ניסיון במכון כרמל, התווה את עקרונות המכון לגבי היהודים וישראל:237

1. היהודים הם עדיין העם הנבחר של אלוהים.

2. את התנ"ך יש להבין כפשוטו, "עלינו לקרוא אותו, לקבל אותו ולהאמין בו בדיוק כפי שכתוב".

3. הביאה השנייה קרובה כעת יותר מתמיד.

4. עומדת לפתחנו השעה שבּה לישראל — כמרכז מלכות האלוהים עלי אדמות — יהיה חלק מכריע בגאולת העולם.

בשנות החמישים והשישים השפיע מכון כרמל רבות על נוצרים דתיים בנורווגיה, בשוודיה ובפינלנד.238 בעקבות השפעה זו החלו תיירים רבים מהמדינות הנורדיות לפקוד את ישראל הצעירה, ובסוף שנות החמישים החל זרם של מתנדבים למלא את הקיבוצים. בשנות התשעים סייע המכון ליישב בישראל אלפי עולים יהודים מברית המועצות לשעבר.239

סאריסאלו עבד בחברת המיסיון הפינית, שנוסדה בשנת 1859, ופעל בקרב היהודים בירושלים ובטבריה בשנים 1926-1924.240 הוא היה פרופסור לספרות מזרחית באוניברסיטת הלסינקי וסבר שהקמת מדינת ישראל היא התגשמות הנבואה וראשית קץ הימים, ועל כן צוטט לעיתים קרובות בתקשורת הפינית ככל שמדינת היהודים קרמה עור וגידים, משנת 1947 ואילך. נוצרים פרו־ציונים אחרים בעלי שיעור קומה היו שותפים לדעותיו של סאריסאלו, אם כי דעות אלו לא היו הפרשנות התיאולוגית הרווחת בסקנדינביה ובפינלנד. עם זאת, דעות סותרות כאלה דווחו לעיתים רחוקות בלבד בתקשורת הנוצרית ובתקשורת המיינסטרים.241

בשנת 1932 הקימה האגודה בארץ ישראל בית ספר פיני לנוצרים־עבריים. עד סוף שנות השישים למדו בו יהודים, נוצרים ומוסלמים, וכן נוצרים־עבריים, אך לאחר שהועלו נגד בית הספר האשמות על פעילות מיסיונרית, הוציאה ממנו ממשלת ישראל את התלמידים היהודים. בשנת 1938 אלי וקארן בו (Bogh), בני זוג דנים לותרנים, התמקמו בחיפה ונסעו ברחבי הגליל, הטיפו את הבשורה וניסו לקיים דו־שיח מיסיונרי עם יהודים. בני הזוג החלו לעבוד עם נוצרים־עבריים הקשורים לתנועה הפנטקוסטלית הסקנדינבית, שנוסדה בשנת 1948 בקירוב. בישראל ייצגו את התנועה בני זוג פינים שהטיפו את התיאולוגיה הנוצרית בפוריה (ליד טבריה) ובני זוג נורווגים שישבו בירושלים. בשנת 1961 השתלטה האגודה השוודית, שהייתה קשורה לתנועה הפנטקוסטלית הסקנדינבית, על חנות כתבי הקודש הנוצריים שהפעילו בני הזוג הנורווגים ברחוב הנביאים בירושלים.242

הערה לשונית קצרה: במרוצת שנות השישים כתב רוברט ל' לינדזי הבפטיסטי את "המילון למונחים משיחיים" (על לינדזי ראו פרק 2), ולו מיוחס השינוי בהגדרות מ"נוצרים־עבריים" ל"יהודים משיחיים", כלומר יהודים המאמינים בישוע. הוא גם הציע להחליף את המילה "נוצרי", המתייחסת לעיר נצרת, במילה "משיחי" הכללית יותר, מילה שלדעתו הייתה פוגענית פחות וקורצת יותר לישראלים היהודים.243 קבוצות מיסיונריות רבות אימצו את הטרמינולוגיה החדשה הזו החל משנות השישים ואילך.

האגודה השוודית עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה המשיחית של ישראל (יהודים משיחיים) ועם 'קול הריפוי', תנועת מילניארית הקשורה לנורווגים ושחבריה היו מיסיונרים ילידי הארץ — הן יהודים משיחיים הן ערבים.244 חבר נוסף בקהילה המשיחית ברחוב הנביאים היה משה בן שמואל, עולה מהונגריה שנישא לאישה נורווגית, ששינתה את שמה לאחר נישואיהם למרים בן שמואל והזדהתה גם היא כיהודייה משיחית.245 בני הזוג בן שמואל הפעילו שירותי תיירות למאמינים ולמיסיונרים — סיורים ברחבי ישראל עם מדריכים משיחיים. במסעותיו בישראל הסתמך אלכסנדר באגו מאחוות הנצרות הקדומה הקנדית (ראו פרק 6) על בן שמואל בזכות קשריו והשירותים שהעניק, ואף החליפוֹ מעת לעת בתפקיד המטיף המיסיונרי.246

גם אפלי סאריסאלו, שלימים חזר לישראל כמדריך וכמרצה במכון כרמל, וגם פר פייה הנסן (Per Faye Hansen, 1992-1916), מייסד המכון, היו מודעים לקיומם של המיסיונרים הללו: נוצרים, יהודים שהתנצרו וילידי הארץ, הן יהודים משיחיים הן ערבים. כולם היו חברים באגודות ובתנועות מיסיון נורדיות שפעלו בארץ ישראל ובמדינת ישראל הצעירה, מימנו אותן ועבדו בהן. ואכן, סמלוֹ של מכון כרמל היה מגן דוד עם צלב בתוכו. מראשית המאה העשרים ועד היום מוסדות המיסיון הנורדיים והציונים הנוצרים הנורדים, ארגונים ויחידים כאחד, פועלים יד ביד עם הנוצרים העבריים — או היהודים המשיחיים — בארץ ישראל ובמדינת ישראל כדי להפיץ את בשורת ישוע לעם ישראל.

בשנת 1938 ביקר הכומר הנסן בארץ ישראל בפעם הראשונה,247 ובעת שהותו כאן החל להתגבש במוחו הרעיון לפתוח בפעילות מיסיונרית להמרת דתם של יהודי האזור. הוא חזר למולדתו נורווגיה בדיוק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. גרמניה הנאצית פלשה לנורווגיה באפריל 1940, וכעבור זמן קצר הוצאו צווים נגד היהודים. הנסן סייע בארגון תנועת התנגדות מחתרתית שהתמקדה בהברחת יהודים מנורווגיה אל שוודיה הניטרלית. גבריאל שטיריס (Stiris, 2011-1920), אז סטודנט לרפואה, היה אחד היהודים שהנסן הציל, ובזכותו קיבל הנסן לאחר מותו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.248 על האירוע הבא סיפרה בתו של הנסן בעדותה ביד ושם:

באחד הימים, כשהודיע אביה המנוח לקבוצת יהודים שלא יוכלו לברוח בלילה, הוא שמע יהודי זקן אומר: "תודה רבה לך, אלוהים, שלא הכרחת אותי לברוח בשבת". המציל היה מופתע לשמוע את יחס הכבוד של היהודים לאלוהים ולא שכח זאת לעולם.

בשנת 1945 הקים הנסן בנורווגיה את מכון כרמל, וסניפיו התפרשׂו בכל המדינות הנורדיות.249 בשנת 1948 עזר אפלי סאריסאלו לייסד את הסניף הפיני של המכון.250 הנסן גם הקים את כנסיית המלחים הסקנדינבים בחיפה ובאשדוד, ושימש בה כומר לזמן־מה.251 הוא היה מאמין גדול באסכטולוגיה, אך בניגוד לדעתו לפני המלחמה, הוא כבר לא היה מעוניין בקיום פעילות מיסיונרית בקרב היהודים. הוא אמנם סבר שעל היהודים להכיר במשיחיותו של ישוע, אבל הם לא חייבים להתנצר בהכרח, מכיוון שהם הולכים בנתיב משלהם בדרך אל הגאולה.252

כיום מכון כרמל מפורסם בתמיכתו הכספית והפוליטית בהתנחלויות הישראליות בגדה המערבית. לטענתו, הוא "מתמקד במדינת ישראל, ליתר דיוק בשיקום מלכות האלוהים... כדי שישראל תוכל לממש את ייעודה הגדול: לגאול את האנושות".253 המכון שם לו למטרה לקדם את הגשמת הנבואה המקראית על ארץ ישראל ולתמוך בעם ישראל על ידי הגברת המודעוּת ועל ידי תמיכה פוליטית וכלכלית של המדינות הנורדיות.254 ראשי המכון טוענים כי הם אינם מקיימים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים אלא מעודדים את החלום הציוני.255 פר אוסטרבי הציע בדוקטורט שלו, הכנסייה וישראל, שפורסם בשנת 1970, כי חסידי אסכולת כרמל הטיפו בחשאי למרות הכול, אך עמדו על כך שמיסיונרים הפועלים בשיטה המסורתית יעזבו את ישראל לאלתר.256

ראוי לציין כי הנסן כתב זמן־מה לפני 1968 כי מטרת מכון כרמל הייתה "לקדם את התקשורת בין ישראל לסקנדינביה, ואנו תומכים ביהודים המשיחיים במאבקם להכרה, לחופש ולעצמאות... פועלים כמיילדת של בית הכנסת המשיחי, שיכין את הדרך לביאתו של ישוע אל עמו".257 ההבחנה התיאולוגית של הנסן באה לידי ביטוי באידיאולוגיה של מכון כרמל כי תקומתה מחדש של ישראל כמדינה יהודית עצמאית היא אישור לכך שהברית בין אלוהים ליהודים מעולם לא הופרה, וכי אין צורך להציל את היהודים באמצעות ישוע, שכּן דרכם אל הגאולה תהיה דרך היהדות.258 לפי קו מחשבה זה, גאולת ישראל היא ראשיתה של ממלכת המשיח, ולאחריה היהודים יראו את האור של ישוע והנצרות. לא תהיה זו תוצאה של פעילות מיסיונרית או של הכנסייה, אלא אך ורק באמצעות יד האלוהים, ורק לאחר הביאה השנייה.259 וכפי שניסח זאת הנסן: "התחושה היא שארץ ישראל עצמה, ארץ התנ"ך, היא מטיף טוב יותר מכמרים רבים".260 באפריל 1960 הכריז מכון כרמל שכדי "לקדם את עניינם של היהודים המשיחיים... על המיסיונרים לפרוש כדי לפנות מקום לקבוצה זו".261

לאיזו קבוצה הם התכוונו? היהודים המשיחיים (המכונים גם נוצרים־עבריים, יהודים נוצרים ונוצרים יהודים) הם ככל הנראה זרם פרוטסטנטי (אף על פי שהם מתעקשים שהם יהודים לחלוטין), שחבריו טוענים כי יש להם שורשים יהודיים. הם לא תובעים מהמתנצרים לטבול או להאמין באלוהותו של ישוע, וטוענים שמספיק שהם יכירו בישוע כמשיח. עם זאת, בחמישים השנים האחרונות הם אימצו את הרעיון שישוע הוא אלוהי ושקיים שילוש קדוש. בעבר דחו רוב היהודים המשיחיים את רעיון השילוש הקדוש, אך כיום הוא מהווה אמונה נפוצה בקרבם.

בתחילת שנות השישים דגל מכון כרמל, בהנחייתו של הכומר הנסן, בדעה שיהודים משיחיים ימלאו את מקומם של המיסיונרים בישראל, ושהדרך הטובה ביותר לזרז את הביאה השנייה, ובסופו של דבר להכיר בישוע ובגאולתו, תהיה השפעתה של קבוצה זו על יהודים אחרים.262 לדידו של הנסן, היהודים נחוצים בעולם כדי להביא לידי הביאה השנייה, שהרי אם כל היהודים יתנצרו, לא תהיה ישראל שתגשים את הנבואות. הנסן האמין שהנוצרים לא צריכים לקיים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים ושלאלוהים יש תוכנית עבור היהודים; שאם אלוהים היה חפץ בכך, הם היו מתנצרים לפני זמן רב. הוא הכריז כי "חוסר האמונה המקדמי של ישראל הוא דבר סתר השייך לחוכמתו העמוקה של האל".263

לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה שיתפה ממשלת פינלנד פעולה עם גרמניה הנאצית.264 בנובמבר 1942 הסגירה פינלנד לידי הגרמנים שמונה פליטים יהודים אוסטרים, ושבעה מהם נרצחו באושוויץ.265 קהילת יד השמונה הוקמה על ידי נוצרים פינים כדי להנציח את שמונת קורבנות השואה היהודים הללו. ספו ראולו (Seppo Raulo), ממייסדי יד השמונה, סיפר כי הפליט השמיני, ד"ר גאורג קולמן, שרד את השואה אך אשתו ינקו (Yanko) ובנו התינוק פרנץ נרצחו על ידי הנאצים.266 בתום המלחמה עלה ד"ר קולמן לארץ ישראל.

היישוב יד השמונה נוסד בשנת 1971, אך סיפורו החל כמה עשורים קודם לכן. בשנת 1949 נשלח הכומר הנסן למדינת ישראל הצעירה כדי לשמש נציג כנסיית המלחים הדֶנים בחיפה. הוא התגורר במבנה טמפלרי בעיר ורכש את הבית השכן, זה שלימים יהפוך למרכז הפעילות של מכון כרמל בישראל. הוא לא היה לבדו, שכּן במבנה שבו התגורר חי פולש, שהיה במקרה נוצרי־עברי.267 הבעלות על המבנה המקורי ברחוב מאיר רוטברג 43-41 הייתה שנויה במחלוקת, ולכן בית המלחים הסקנדינבי הועבר בסופו של דבר לרחוב הגפן 43.268 בשנותיו הראשונות של הנסן בחיפה הוא פגש את תושב העיר משה עמנואל בן מאיר, לשעבר חרדי משכונת מאה שערים בירושלים וכעת מנהיג בקהילה היהודית המשיחית, ואימץ אותו כיועץ התיאולוגי שלו.269 השניים הפכו לחברים קרובים ועבדו יחד עד סוף ימיהם.

באותו הזמן אבל במקום אחר; בשנת 1950 בטורקו (Turku), פינלנד, אישה ששמה למפי וירטנן (Lempi Virtanen) נכחה באירוע בנושא ישראל שערך מכון כרמל והתיידדה עם יושבת הראש, איינוקאייה קאקינן (Ainokaija Kaakinen). קאקינן נודעה כדיאקוניסה (Deaconess) של מכון כרמל ושימשה מעין גורו לתנועה הציונית הנוצרית. בהשראתה פינים רבים נסעו לישראל והתנדבו בקיבוצים. בריטריט של מכון כרמל בנורווגיה בשנת 1951 צפתה וירטנן בוקר אחד בהנפת כל הדגלים הנורדיים, שעל כולם מתנוסס הצלב, וביניהם התנופף דגל ישראל, ובאותו הרגע היא חשה "כאילו השמים נפתחו".270

בשנת 1952 הגיע בן מאיר לפינלנד בהזמנת הנסן ומכון כרמל, ופגש לראשונה את למפי וירטנן. בביקורו החוזר בפינלנד ב־1953 הטיל מכון כרמל על וירטנן להיות המתורגמנית האישית שלו. באותה השנה נסעה וירטנן לישראל במסגרת טיול קבוצתי של מכון כרמל, ובשנת 1954 החליטה להקדיש את חייה לציונות הנוצרית. היא קיבלה עליה להיות המזכירה האישית של איינוקאייה קאקינן, ואת שכרה שילם המכון. השתיים ומזכירה נוספת טיילו ברחבי פינלנד, ארגנו אירועים פרו־ישראליים נוצריים־ציונים וגייסו אנשים לטיולים ברחבי ישראל.

בשנת 1954 קלוד מולר־דוברנוי הצרפתי היה המיסיונר המקומי מטעם ידידי ישראל, אגודה מיסיונרית שווייצרית פרוטסטנטית (Schweizerische Evangelische Judenmission). הוא ציין כי בישראל התייחסו למיסיונרים האירופאים כאל מצורעים, וכי היהודים המעטים שהם הצליחו לנצר זכו ליחס של בוגדים בעם היהודי. מולר־דוברנוי התרשם מהגישה החדשה של הכנסייה ההולנדית הרפורמיסטית, שהחליטה לזנוח לחלוטין את הפעילות המיסיונרית בקרב היהודים ותחת זאת לפתוח איתם בדיאלוג במדינת ישראל שזה עתה הוקמה (ראו פרק 3). ב־1957 הוא הכריז שיהודים־נוצרים יכולים להצליח בפעילות מיסיונרית כזו, ואילו הנוצרים יכולים לתרום לבניית המדינה החדשה על ידי סיוע בפיתוח הקיבוצים ומוסדות אחרים. הוא נעשה לתומך הראשי בהקמת כנסייה עברית בישראל ובתפקיד שיהודים משיחיים יכולים למלא כמיסיונרים בקרב יהודים ונציגי הכנסיות הפרוטסטנטיות באירופה.271

בשנת 1955 פגש מולר־דוברנוי בבית החולים הסקוטי בטבריה את רולוף באקר ויוהאן פילון, שני מיסיונרים אירופאים מוערכים ובעלי השפעה שפעלו בישראל, והחל לעבוד איתם ולחפש משקיעים באירופה שיתרמו להקמת קיבוץ יהודי־נוצרי בישראל (ראו פרק 3). כאשר קבוצה של אנשי דת גרמנים הציעה לבאקר ולפילון כסף למימון הפרויקט, הם קבעו שיהודים־נוצרים לא יוכלו להיות חלק ממנו ושפעילות מיסיונרית לא תתקיים בקיבוץ זה. תנאים אלה עלו בקנה אחד עם תוכניותיו של פילון לנס עמים, ואילו מולר־דוברנוי וחבריו האוונגליסטים נאלצו לתור אחר מימון להקמת הכנסייה העברית שלהם במקום אחר.272 בתוך כך, פילון ובאקר הקימו את מושב נס עמים בגליל המערבי וסירבו לקבל אליו יהודים, בין אם מאמינים בישוע ובין אם לאו.

למפי וירטנן ארגנה בינתיים טיולים נוספים לישראל, ובשנת 1959, לאחר שטיילה ברחבי הארץ בהדרכת המשפיען השוודי אפלי סאריסאלו ממכון הכרמל, היא התנדבה לשמש מטפלת בבית שרכש המכון בפוריה, ליד טבריה. בסופו של דבר נעשתה וירטנן לעוזרת הבית האישית של ד"ר חיים ורדי, יועץ שר הדתות לענייני העדות הנוצריות ואיש סודהּ של ראש הממשלה גולדה מאיר. ד"ר ורדי נסע לנורווגיה ולפינלנד בהוראת הנסן ומכון כרמל, והיו לו קשרים רבים עם נוצרים שם, כמו בישראל. בתקופה זו משה בן מאיר ביקש את ידה של וירטנן, למרות שהיה מבוגר ממנה בכמה עשרות שנים. היא למדה יהדות והתגיירה, נמנעה מכל שאלותיו של הרב המגייר על האמונה בישוע, נישאה ושינתה את שמה לאהובה בן מאיר.273 בני הזוג עברו לירושלים והקימו את חברת נתיביה, שהקימה לימים את בית הכנסת המשיחי 'רועה ישראל' ברחוב נרקיס בירושלים.274

לאורך שנות השישים המשיך מכון כרמל בכתב העת שלו "לקדם את עניינם של היהודים המשיחיים" ו"לדרוש מהמיסיונרים לפרוש כדי לפנות מקום לקבוצה זו".275 עמדה זו עוררה את חמתם של הכומר הנורווגי מגנה סולהיים (Magne Solheim) ואת המיסיון הנורווגי לישראל, אשר מיתגו את הנסן ואת בן מאיר כ"כמרים המהפכניים מחיפה" שקיימו פעילות מיסיונרית בקרב יהודי העיר.276 בשנת 1965 המיסיונר אלכסנדר באגו מאחוות הנצרות הקדומה (ראו פרק 6) דיווח לאנשי חוות הקהילה בקנדה על נורווגי שאפתן שבו נתקל. הוא נזכר שפגש בטיול בחיפה נורווגי שניסה להקים קהילה אוטופית בסקנדינביה. נורווגי זה, נזכר באגו, למד בקיבוץ עם בנו בן השבע־עשרה, והשניים תכננו להביא את שאר בני משפחתם לישראל ולייסד בה קיבוץ נוצרי.277

בשנת 1961 סיירה קבוצת תיירים פינים ממכון כרמל בקיבוץ קרית ענבים שליד ירושלים. התיירים פגשו שם את שמואל נרדי, מנהל בית ההארחה של הקיבוץ, ושאלו אותו אם הקמת קיבוץ נוצרי היא דבר אפשרי. הוא השיב שכל הדרוש לכך הוא שלושים צעירים לכל הפחות. איינוקאייה קאקינן, שנמנתה עם קבוצת התיירים, "קפצה על המציאה" והבטיחה להגשים את הרעיון בתוך שנה. באותה השנה ביקרה למפי וירטנן בפינלנד והייתה עדה לכך שמכון כרמל אכן מארגן קבוצה שפניה להתיישבות בישראל.278

באוגוסט 1962 קיבל הנסן בנמל חיפה את פניהן של שלושים ושמונה מתנדבות פיניות צעירות, בראשות למפי וירטנן, והביאן לכנסייתו שבמושבה הגרמנית. התחנה הבאה שלהן הייתה קליטתן בקיבוץ קרית ענבים. עם בנות הקבוצה הזו, שארגן מכון כרמל, נמנתה אניה סומלה (Anya Suomla), לימים אחת ממייסדי יד השמונה. גם למפי וירטנן, ששימשה במשך ארבע שנים המתרגמת והמתווכת בין המתנדבים הפיניים לחברי קיבוץ קרית ענבים, נמנתה עם מייסדי יד השמונה.279

בשנים 1964-1963 התנהלו שיחות בין הפינים לקרית ענבים על פתיחת מרכז לימודים של מכון כרמל בקיבוץ.280 ב־1964 הגיע ספו ראולו למקום והציג את הרעיון שלו להקמת אנדרטה לזכר שמונת היהודים שהוסגרו לידי הנאצים על ידי ממשלת פינלנד, והרעיון החל לקרום עור וגידים. למעשה, הכוח המניע מאחורי יד השמונה היה ספו ראולו. הוא אמר שהרעיון שלו להקמת יישוב פיני בישראל הגיע אליו כמו בחזון שמימי אי־אז בראשית שנות השישים.281

דינה טווין קוהונן (Dina Tuiyne Kohonen), מרצה במכון כרמל ובעלת תואר בתיאולוגיה, ביקרה לראשונה בישראל כתיירת ב־1965 עם הכומר פאוואלי טויביו (Paavali Toivio).282 בהשראת הטיול היא שבה לישראל בשנת 1966 והתנדבה בקיבוץ חניתה שעל גבול לבנון, ואף נשארה בו במלחמת ששת הימים ביוני 1967. בזמן המלחמה ומיד אחריה גם למפי וירטנן וגם ספו ראולו כתבו מכתבים למתנדבים פינים לשעבר וביקשו מהם את תמיכתם, ואף דחקו בהם להגיע לנווה אילן ולסייע ליישב את הפרויקט החדש שלהם במדינת ישראל, זה שלימים יהפוך ליישוב יד השמונה, ולדרבן מתנדבים נוספים מפינלנד להגיע לישראל.283

בחניתה פגשה קוהונן את איינוקאייה קאקינן בפעם הראשונה.284 קאקינן נמנתה עם קבוצת התיירים הראשונה שביקרה בקיבוץ קרית ענבים וכעת התנדבה בחניתה. לאחר המלחמה שבו קוהונן וקאקינן לפינלנד ועבדו במכון כרמל במשך חמש שנים.

ב־9 בדצמבר 1968 נוסדה אגודת ישראל־כרמל על ידי עשרים ושבעה פינים שהתגוררו בקיבוצים שונים ברחבי הארץ. יושב ראש הקבוצה היה ספו ראולו והמזכירה הייתה למפי וירטנן. משימתם הייתה ליצור קשר עם נציגי ממשלת ישראל ולקבל את אישורם להקמת קיבוץ בישראל. ב־1969 היו בישראל מאה ושמונה מתנדבים פינים בכמה קיבוצים, ולמפי וירטנן הייתה "המתווכת" שלהם. מטרתם של הפינים הייתה ללמוד כיצד להקים קיבוץ משלהם וכן, במילותיה של וירטנן, "להבין מה אלוהים הכול־יכול רוצה בעבור החברים הללו ולאילו תפקידים הוא מייעד אותם".285

כשמכון כרמל בפינלנד החל לקבל דיווחים מהמתנדבים בישראל, הרעיון להקים קיבוץ בפינלנד החל לקרום עור וגידים ובסופו של דבר יצא אל הפועל. המכון רכש תשעה־עשר דונם קרקע ועליה כמה מבנים שהכילו יחדיו עשרים ושניים חדרים, ובקיץ 1969 נפתח הקיבוץ באזור האוקיארווי (Haukijarvi) בדרום־מערב פינלנד. המטרה, לדברי מנהל הפרויקט טויבו להטינן (Toivo Lehtinen), הייתה לחיות אורח חיים אפוסטולי. היישוב התקיים עד אביב 1972 והתפרק בעקבות ויכוחים על חלוקת העבודה ותלונות על שכר נמוך. בסופו של דבר הסב מכון כרמל את הנכס למרכז כנסים.286

לאחר שיחסיה עם מכון כרמל עלו על שרטון, שבה קאקינן לישראל וב־1971 חברה לספו ראולו בנווה אילן.287 בתקופה זו אולץ הנסן לעזוב את מכון כרמל והורחק מכל נכסיו. ראולו, שהיה קשור בקשר הדוק למכון כרמל, וכן כל המתיישבים והמתנדבים הראשונים, שנשלחו על ידי המכון, דבקו ברצונם להישאר יחדיו ולהקים קיבוץ נוצרי משלהם.

לאחר הגעתו של ראולו לישראל בילתה למפי וירטנן שישה חודשים בהכנתם של המתיישבים הפינים להתיישבות קבע לפני שפרשה במפתיע מהפרויקט. היא הצהירה שברצונה "להצטרף לעם ישראל במלוא המובנים", התגיירה ונישאה למשה בן מאיר, שינתה את שמה לאהובה בן מאיר ונפרדה יפה מהמתיישבים, ממכון כרמל ומהארגונים שהקים בישראל, ועברה להתגורר בירושלים עם בעלה.288 לימים היא תדאג לאירוח מייסדי יד השמונה בבתי יהודים משיחיים בירושלים בשבתות ותטפח קשרים קרובים בין הקבוצה הפינית לקהילה היהודית המשיחית בישראל.289

המטרה המוצהרת של הפינים הפרוטסטנטים, האוונגליסטים והאסכטולוגים, הייתה "להיות חלק מהסיוע לעם היהודי השב מרחבי העולם כדי לבנות את מדינתו שהוקמה לאחרונה".290 הם ביקשו ממזכיר קיבוץ קרית ענבים לסייע להם בהשגת אישור מהממשלה להתיישבות, ולאחר פנייה אישית לראש הממשלה גולדה מאיר ב־1971 קיבלו הפינים אישור ממשלתי לבנות קיבוץ משלהם. בעבורם, כמו בעבור היהודים המשיחיים שחיים היום ביד השמונה, תהליך זה — ובייחוד חלקה של גולדה מאיר בו — היה לא פחות מנס. יש להניח שד"ר חיים ורדי, בהמרצת למפי וירטנן/אהובה בן מאיר, לא טמן ידו בצלחת וסייע להם במאמציהם, שכּן לוורדי הייתה היסטוריה ארוכה של סיוע בהקמת מוסדות סקנדינביים בישראל. בסופו של דבר, הפינים קיבלו בסיס צבאי ישן של צה"ל בהרי יהודה, ועליו נבנה היישוב.

חשוב לציין כי הנסן עצמו טען כי היה ידיד קרוב של ראשי הממשלה לשעבר דוד בן־גוריון, מנחם בגין ויצחק שמיר, וככל הנראה היו לו קשרים הדוקים עם חברים שונים הן במפלגת העבודה הן בליכוד. לפיכך, היה ביכולתו להשתמש בכוחו הפוליטי כדי לקבל אישור להתיישבות.291

בשנים 1972 ו־1973 נסעו מייסדי יד השמונה לירושלים כדי להיפגש עם מייסדי קהילת היהודים המשיחיים, זאב ואיווט קופסמן (Kofsman).292 בני הזוג קופסמן היו מהגרים נוצרים־עבריים מצרפת אשר התחנכו שם על ידי מיסיונרים פנטקוסטלים. הם הקימו את הקהילה בירושלים ובראשית הדרך קיימו תפילות שבת בימק"א. ב־1960 הם החלו להוציא לאור כתב עת עברי, וב־1961 הם השתלטו על הבניינים הירושלמיים של קהילת האל הפנטקוסטלית (Pentecostal Assembly of God). מטרתם הייתה ליצור כנסייה נוצרית המורכבת אך ורק מתושבים ארצישראלים.293 בשנת 1973 הגיעו בני הזוג לראש הגבעה הצחיחה שעליה עמד לקום היישוב יד השמונה כדי להעלות את המורל בקרב המתיישבים הפינים, שהמתינו לאישור סופי להנחת אבן הפינה.294

הכוח המניע מאחורי יד השמונה היה אחד ממייסדיו הראשיים, ספו ראולו, שהגיע לישראל עם אשתו בשנת 1964 מתוך כוונה להקים בה יישוב נוצרי. הוא מימן את רוב הפרויקט בעצמו לאחר שמכר את כל רכושו בפינלנד. בהיותו בישראל הוא התגורר בקרית ענבים, ועד 1971 הוא גייס חמש רווקות פיניות שהתנדבו בקיבוצים — האנה להטינבה (Hanna Lehtineva), אולה עלי־מטילה (Ulla Ali-Mattila), הילקה מנינן (Hilkka Manninen), אניה סומלה (Anjia Suomela) ומיריה ונטו (Mirja Vento) — כדי שיחתמו על הבקשה לממשלת ישראל לייסד את היישוב החדש. כולן התיישבו בסופו של דבר ביד השמונה ב־1974.295 איינוקאייה קאקינן הייתה אחת הנשים שסייעו בהקמת היישוב, אף על פי שהיא לא חתמה על הבקשה הראשונית לממשלה, וכך גדל מספר המייסדים לשמונה.296

אחת המייסדות, הילקה מנינן, סיפרה על חליפת מכתבים תדירה עם ראולו לאחר שנה של התנדבות בקרית ענבים ב־1965; באוקטובר 1971 היא שבה לישראל לאחר שבביתה שבפינלנד התקבל מכתב מאניה סומלה, שהייתה בשטח ההיערכות בנווה אילן והזמינה אותה לבוא ולעזור בהקמת יד השמונה. מנינן ואולה עלי־מטילה החלו בסופו של דבר לעבוד כאחיות בבית החולים שערי צדק בירושלים כדי לתרום לפרנסת הפרויקט, שהיה זקוק לכך נואשות. בתקופת ההמתנה לקבלת האישור להקמת הקיבוץ, בין 1971, כשהקבוצה הראשונה הקימה מחנה זמני בנווה אילן, ועד סוף 1973, מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, כמחצית מחמישה־עשר המתיישבים הפינים, שהצטרפו לפרויקט כי היו להם תקוות גדולות ליישב באופן מיידי את יד השמונה, נטשו והתפזרו ברחבי ישראל או אפילו שבו לפינלנד, והשאירו מאחור את שמונת המייסדים שנזכרו לעיל.297

המתיישבים נאלצו להמתין שלוש שנים ממועד הגעתם ב־1971 כדי לקבל את ההיתרים המתאימים להקמת יישובם, ובאפריל 1974 הפך היישוב לרשמי באופן סופי. מחמישה־עשר הפינים המקוריים, שהתגוררו בנווה אילן, חמישה בלבד השתקעו בסופו של דבר בישראל וחיו בה עד יום מותם. טופי (Toppi) ופיריו (Pirio) פליכטמן (Flichtmen) ופנטי הולי (Pentti Holi) היו שלושת הפינים הנוספים שב־1972 התיישבו במקום עם ספו ראולו, אשתו איילי (Aili) ועוד שבע נשים פיניות. ואולם, בסופו של דבר הם עזבו את יד השמונה ואינם נחשבים לחלק ממייסדי המקום.298 המייסדים, שהתנדבו בעבר בקיבוצים קרית ענבים ומעלה החמישה,299 קיבלו חלקת אדמה בין נווה אילן לאבו גוש, קרקע יפה אך סלעית, ולא מתאימה במיוחד לחקלאות. ראולו סיפק את ההון ההתחלתי להקמת היישוב, והפינים האחרים מכרו את כל רכושם עלי אדמות כדי להמשיך ולתחזקו. הם ביקשו להתקבל לתנועת הקיבוץ הארצי ונדחו, ולבסוף הצטרפו לתנועת האיחוד החקלאי, ובמסגרתה הוכרו כמושב שיתופי למחצה.

יד השמונה כיום (מקור: ג'ו יודין)

טופי פליכטמן היה נגר־אומן ועליו הוטל לבנות את בתי המגורים הראשונים ביישוב, אך נבצר ממנו להצליח בעבודתו. המתיישבים החלו בפרויקט שלהם ללא עזרת ממשלת ישראל והשתמשו בתרומות מפינלנד כדי להשלים את המימון שהביאו מהבית. מכיוון שכך, המבנים הראשונים נבנו מעץ שנשלח מפינלנד, אך הבנייה לא הייתה שיטתית והבתים לא היו יציבים.300

מחקר לא־אקדמי של אנדרה סוונסטרום על שישה־עשר פינים, שחיו או ביקרו ביד השמונה בשנותיו הראשונות, מלמד שרובם הגיעו לפרויקט דרך מכון כרמל. כמעט כולם הזכירו את איינוקאייה קאקינן כמי שהשפיעה יותר מכול על החלטתם ללכת ליד השמונה.301

דינה טווין קוהונן שבה לישראל ב־1973, לפני מלחמת יום הכיפורים, והובילה סיורים לתיירים פינים עם אניה סומלה, שהייתה מדריכת טיולים מוסמכת. סומלה התגוררה אז בנווה אילן ונמנתה, כאמור, עם מייסדי יד השמונה. במלחמת יום הכיפורים הצליחו שתי המדריכות הפיניות לארגן את יציאתם של כל התיירים הנורדים שרצו לעזוב את הארץ, אך הן עצמן סירבו לעזוב. לאחר המלחמה נסעו קוהונן וסומלה לטבריה, שם עבדו שתיהן כמדריכות טיולים עד 1975. בעזרתה של סומלה הצליחה קוהונן להיות חברה ביד השמונה מיד לאחר מכן, תוך עקיפת תקופת ההמתנה הרגילה, ובשנת 1975 עברה להתגורר ביד השמונה.302

אווה ליסקי הגיעה ליד השמונה כמתנדבת מפינלנד ב־1975. היא האמינה שישוע הוא המושיע האישי שלה, וכאשר היא נתקלה בשיעור תנ"ך בפסוק שבו אלוהים אמר לאברהם: "לֶךְ־לְךָ מֵאַרְצְךָ וּמִמּוֹלַדְתְּךָ וּמִבֵּית אָבִיךָ אֶל־הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ" (בראשית יב: א), הדבר השפיע עליה עמוקות. בעת הגעתה לישראל עדיין התגוררו ביד השמונה פינים בלבד. כעבור שנה קיבלו ליסקי ושאר המייסדים, שעדיין התגוררו במקום, מעמד של תושבוּת קבע ממשרד הפנים.303

שניים מהמתיישבים, יוקה ריפה (Yukka Rippa) ורעייתו האנה, דמיינו כפר תיירותי שיקבל את פני המטיילים והצליינים מפינלנד ומכל המדינות הנורדיות. ספו ראולו הסכים עם הרעיון מתוך הבנה שראש הגבעה אינו שטח מתאים לחקלאות. עד יוני 1975 שלח מכון כרמל לישראל מדי שנה בין ארבעים לחמישים מתנדבים, בנה ביד השמונה מעונות בני חמישה חדרים ותכנן להקים ביישוב בית הארחה ומרכז כנסים.304

ביולי 1976 מנה היישוב ארבעים תושבים, שלושים וחמישה מהם הגיעו מפינלנד. המושב הוכּר באופן רשמי מראשיתו, וגל המתיישבים הראשון מפינלנד הצליח לקבל זכויות עולים וללמוד עברית באולפן. הפינים חלמו לבנות בית מלון, מכיוון שהם היו מודאגים מכך שהתיירים הסקנדינבים שהגיעו לישראל שהו תמיד במזרח־ירושלים ותרו את הארץ עם מדריכים ערבים, ביקרו באתרים קדושים לנצרות ולא נפגשו או קיימו כל אינטראקציה עם יהודים. אשר לעתיד היישוב, אחד המייסדים הצהיר כי, "מעל הכול, האורחים במושב זה ייחשפו אלינו — נוצרים ישראלים ילידי פינלנד המאשרים בתוקף את מדינת ישראל".305

ב־1998 שבו ראולו, אשתו איילי ושלושת ילדיהם, לפינלנד. תושבים ישראלים חדשים הצטרפו ליישוב, ובראותו כי שליחותו הושלמה הצהיר: "ראינו זאת יותר כעבודת בנייה מעשית ופחות כהקמת חברה פינית אידיאלית שתתקיים לנצח. אני יכול לומר, בלי להגזים, שמיצינו את המשאבים הפיזיים, הנפשיים והכספיים שלנו".306

אניה סומלה, אחת המייסדות, ראתה בכך התקדמות טבעית של היישוב הפיני — העברתו לידי יהודים משיחיים ישראלים. היא סיפרה כי ב־2004, "כשהצטרפו הישראלים הראשונים — היהודים המשיחיים — קיבלתי תקווה חדשה ואופק חדש. האחריות והיוזמה הועברו אליהם. התחלנו והם ממשיכים. זו התפתחות טבעית ובריאה".307

על המוטיבציה שלה ושל חבריה להתיישב בישראל אמרה סומלה: "רצינו לבנות גשר בין פינלנד לישראל, לגשר על הפער העמוק שנוצר בין נוצרים ליהודים, לסלק אבנים שנוצרים יידו במשך דורות על העם היהודי. בישעיהו סב: י מצאנו כמה הוראות: 'פַּנּוּ דֶּרֶךְ הָעָם; סֹלּוּ סֹלּוּ הַמְסִלָּה סַקְּלוּ מֵאֶבֶן, הָרִימוּ נֵס עַל־הָעַמִּים'. הרעיון עצמו לא מצא חן בעיני כמה מידידי ישראל בפינלנד, אבל המשכנו לדפדף בדפי התנ"ך ומצאנו פסוקים נוספים המאשרים את הצטרפותם של זרים לבניין הארץ".308

מעניין לציין שמייסדי נס עמים (ראו פרק 3) אימצו את אותו הפסוק ממש, ואף לקחו ממנו את שם יישובם. למעשה, נוצרי־עברי אחד, שרצה להצטרף לנס עמים, לא הורשה להצטרף לכפר השיתופי מכיוון שהיה יהודי ובהצהרת היסוד שלהם לממשלה הם הבטיחו לא לקבל יהודים, ובעקבות זאת אותו אדם כינה את נס עמים "חרפת עמים".309 כיום בנס עמים אין כמעט נוצרים, אם זרים ואם מקומיים, והוא כמעט כולו ישראלי־יהודי. נראה שיד השמונה הולך בכיוון דומה, אם כי הוא ביתם של רבים מהיהודים המשיחיים.

וכך סיפרה דינה קוהונן: "הגעתי למסקנה שהתנ"ך מדבר לא רק על תולדות עם ישראל, אלא גם על תוכניותיו של אלוהים לעתיד עמו, על תפקידו של העם כפי שניתן על ידי אלוהים, ועל העובדה שישראל הוא עדיין העם הנבחר, 'שֶׁהֲרֵי אֵין הָאֱלֹהִים מִתְחָרֵט עַל מַתְּנוֹתָיו וְעַל בְּחִירָתוֹ' (האיגרת אל רומים יא: 29)".310

אירו הייקילה (Eero Heikkila), יצרן רהיטים לשעבר ואיש עסקים כושל, שהגיע לישראל בהוראת ספו ראולו בפברואר 1972, היה בתחילה השראה למתיישבים הפינים כי טען שהשיג ענווה מוחלטת.311 הוא ציטט לעיתים קרובות את כתבי הקודש והדריך את המתיישבים בכיוון הנכון לדעתו, והשתמש בידיעותיו בתנ"ך כדי לשמור על משמעת קפדנית. הוא טען כי הוא הכלי של אלוהים, שזיכה אותו בשם "הארכיבישוף", ועמד על כך שיש לשרוף את כל הטקסטים והחומרים המוקלטים הלא־תיאולוגיים. לדברי יוקה ריפה, אחד המתיישבים, הייקילה רצה לנהל את הקהילה "כמו מנזר".312 הייקילה טען שאלוהים ידבר אליו, והוא יתעל את רצונו של האל אל שאר הקהילה באשר לפעולות שעליהם לעשות יחדיו. הוא לא שרד זמן רב ביד השמונה, וכשעזב באוקטובר 1972 הוא לקח עימו ארבעה חסידים חדשים, שבתחילה התכוונו להצטרף ליד השמונה.

לוח הנצחה לזכר שמונת היהודים הפינים שהוסגרו לגרמניה הנאצית על ידי ממשלת פינלנד (מקור: ג'ו יודין)

פנטי הולי, מהחברים הראשונים ביישוב, שאף היה המזכיר הראשון, כתב ב־1976: "אנו מאמינים בחזון המשיח ובמה שכתוב בכתבי הקודש: 'וּבְנֵי הַנֵּכָר, הַנִּלְוִים עַל־יְהוָה לְשָׁרְתוֹ, וּלְאַהֲבָה אֶת־שֵׁם יְהוָה, לִהְיוֹת לוֹ לַעֲבָדִים־־כָּל־שֹׁמֵר שַׁבָּת מֵחַלְּלוֹ, וּמַחֲזִיקִים בִּבְרִיתִי. וַהֲבִיאוֹתִים אֶל־הַר קָדְשִׁי' (ישעיהו נו: ו-ז). באנו לכאן לא רק כדי שלא נחסר ביום הדין, אלא כדי לכפר על שאירע ב־1942, כאשר שמונה מבני עמך [היהודים] נמסרו לידי הנאצים".313

הכומר הנסן הושפע רבות ממשה בן מאיר לאחר שהגיע לישראל ב־1949. אף על פי שבעבר חייב הנסן את הטבילה במסגרת תהליך ההתנצרות, הוא חדל לעשות זאת בשל דרישתו של בן מאיר. הוא החל לראות את המאמינים דרך עדשה יהודית־נוצרית גרידא, בדומה לזו של הכנסייה הראשונה בירושלים, שוב בהדרכתו של בן מאיר. שניהם ראו חשיבות בשמירת השבת והכשרות ובמניעת ההתבוללות. האסכטולוגיה השתרשה היטב בדרך החשיבה של מכון כרמל לאחר שבן מאיר התבסס בתפקיד היועץ.314

בשנת 1978 נפרדו דרכיהם של הכומר הנסן וכמה מתומכי מכון כרמל מכיוון שלא ראו עין בעין בשאלה אם נוצרים ויהודים משיחיים צריכים להטיף את הבשורה או לקיים פעילות מיסיונרית בקרב העם היהודי. מכון כרמל והנסן נקטו עמדה נחרצת נגד נוצרים המקיימים פעילות מיסיונרית בקרב יהודים, ואלה הקימו ארגון משלהם, המילה וישראל (Ordet og Israel), והכריזו על העקרונות הבאים:

לפיכך אנו דוחים כל תיאולוגיה שאינה מתייחסת ברצינות לעובדה שישוע הוא הדרך, האמת והחיים של כל בני האדם...

מבקש להיות עֵד של ישוע לעם היהודי...

אוי לנו אם לא נביא את הבשורה! הן ליהודי הן ליווני!315

הקמת ארגון המילה וישראל הדגישה את הקרע שנוצר בקרב תומכי מכון כרמל ויד השמונה, קרע שלא התאחה עם ההיפרדות של תומכי המכון. ד"ר גרשון נראל, תושב יד השמונה והיסטוריון המושב, סבור כי הנסן התבקש בסופו של דבר לעזוב את מכון כרמל.

בראשית שנות השמונים דיווח גם ספו ראולו כי הוא חווה תמורות בַתנועה. הוא נסע לביקור בפינלנד, וכששב ליד השמונה חש שמשהו השתנה. רעיונות שהעלה בישיבות השבועיות הובילו לתלונות מצד שאר החברים על כך שהם אינם יורדים לסוף דעתו, ובסופו של דבר להפסקת השתתפותם בישיבות. המתח בין ראולו לשאר הפינים גבר, ועד מהרה חדלו כולם לדבר איתו. טופי פליכמן, אשתו פיריו וילדיו, עזבו גם הם את היישוב בעיצומה של סערה זו שהתחוללה בשנות השמונים.316

ההסבר ההגיוני ביותר לעזיבת בני הזוג ראולו ובני הזוג פליכמן את יד השמונה, כמו ההסבר לעזיבתו של הנסן את מכון כרמל, הוא השתלטותם של אנשים משיחיים על היישוב, לא כולם בהכרח יהודים. לדברי ד"ר נראל, אנשים רבים, הן זרים הן ישראלים, שטענו שהם משיחיים ללא קשר להיותם יהודים, החלו ליישב את יד השמונה בשנות השמונים. בעקבות הגעתם עלו על פני השטח מחלוקות אידיאולוגיות על עצם קיומו של השילוש הקדוש ועל השאלה אם פעילות מיסיונרית בקרב העם היהודי היא דבר ראוי.317

בצד האמונה בתפקידו של עם ישראל באחרית הימים מתהווה בעשורים האחרונים בקרב יהודים משיחיים ונוצרים אוונגליסטים מסוימים אידיאולוגיה, הגורסת כי כל המאמינים במשיח הם עַם אחד עִם מטרה זהה, והם כולם מכנים עצמם משיחיים. כיום כמעט שלא ניתן להבחין בין מי שקרויים יהודים משיחיים, לבין מי שמכנים עצמם משיחיים בלבד ומי שמגדירים עצמם מאמינים. מצב זה עולה בקנה אחד עם התיאולוגיה של רוברט לינדזי (ראו פרק 2, על כפר הבפטיסטים). על פי רוב, ליהודים המשיחיים יש שושלת יהודית עדכנית, המשיחיים רואים בעצמם יהודים, והמאמינים עדיין מחשיבים עצמם לנוצרים, אם כי הם רואים ביהודים קרובי משפחה הכרוכים בגורלם ובתיאולוגיה שלהם. מבחינת היהדות, הם כולם נוצרים, לכל הפחות באמונתם הדתית.

נוסף על ההבדלים האידיאולוגיים, כאשר ראולו הבין שיד השמונה הופך ליישוב יהודי משיחי ברובו, הוא החליט שאינו רוצה לגדל שם את ילדיו ושב לפינלנד, ומ־1998 התגורר בה לצמיתות. טופי ופיריו פליכמן, שנסעו הלוך ושוב מפינלנד ליד השמונה, ויתרו לבסוף על ניסיונותיהם להשתקע כאן, שכּן הם חששו מהקמת משפחה בישראל לאחר שראולו החליט לעזוב.

הקשר בין מכון כרמל לבין יד השמונה, לעומת זאת, נמשך לאחר עזיבת בני הזוג ראולו ובני הזוג פליכמן. ראשי המכון ראו באופיו המשתנה של היישוב הזדמנות להקים בישראל בית ספר לתנ"ך (Bible School), והמכון הפך לכוח המניע מאחורי המשך הישרדותו של יד השמונה.318

הרעיון הראשוני מאחורי יד השמונה היה הקמת יישוב קהילתי נוצרי שיתרום להתכנסות העם היהודי במדינת ישראל. מכון כרמל הנחה את תושביו לא לקיים פעילות מיסיונרית ולא להטיף את הבשורה ליהודים, אך הם הורשו להסביר את אמונתם הדתית אם יתבקשו לעשות כן. נאמר להם כי בעצם חייהם כנוצרים בארץ הקודש הם ישמשו ליהודים דוגמה לנצרות אידיאלית, וכי דבר זה כשלעצמו יגביר את השפעתם הנוצרית. המכון מעולם לא התבטא נגד יהודים משיחיים; למעשה, הם תמיד התקבלו בברכה ביד השמונה. אחד המתיישבים הראשונים אמר, "התפללנו שאלוהים ישלח לכאן מאמינים. רצינו שהמקום הזה יהיה ישראלי, לא גטו פיני. התוכנית תמיד הייתה למסור את המקום הזה למאמינים המקומיים".319 אווה ליסקי, מראשוני המתיישבים הפינים ביד השמונה, שעברה להתגורר בו ב־1975 ונשארה בו עד סוף חייה, הצהירה ב־2004 כי הקהילה היא מקום שישמש את האל בתוכניותיו לאחרית הימים.320

באמצע שנות השבעים, בזמן שספו ראולו ביקר בפינלנד, הורשו שתי משפחות ישראליות יהודיות — לא משיחיות — להתיישב ביד השמונה, אך עם שובו הן אולצו לעזוב, מכיוון שראולו סבר כי רק מאמינים בישוע, בין אם נוצרים ובין אם יהודים, מוזמנים להתגורר ביישוב. עם זאת, הוא לא קידם יישוב עם קהילה יהודית משיחית בלבד. בעיני רוחו הוא ראה ביד השמונה מקום למאמינים — הן נוצרים פינים, הן ישראלים יהודים. ואולם, לאחר הגל הראשוני של המתיישבים הנוצרים, הפינים היחידים שהתיישבו ביד השמונה היו למעשה מתנדבות שנישאו ליהודים משיחיים ישראלים שפגשו במושב.321

היהודי המשיחי הראשון שהתיישב ביד השמונה, בסתיו 1978, היה אלי בן דוד (היימוף/Heimoff), שהגיע לראשונה כמתנדב.322 לדברי אווה ליסקי, "הישראלים האמיתיים" החלו להתיישב ביד השמונה לאחר שבן דוד הפך לחבר המושב. היא ראתה בנהירה זו סימן חיובי, שכּן הנוהרים עזרו לה ללמוד את "תרבותה ואת תולדותיה של הציונות".323

בפברואר 1980 פתח ספו ראולו את היישוב בפני ישראלים. הוא הצהיר כי הוא מאמין שהמייסדים הפינים הגיעו כחלוצים, אך כעת הגיעה העת לפתוח את הקהילה ולהיפתח בפני ישראלים, שכּן "מבצר של זרים לא יביא ברכה אלא קללה למולדתנו הצפונית".324 מתיישב אחר הסביר כי "הגויים היו צריכים לבנות את המקום הזה כדי שיהודי ישראל המשיחיים יקימו קהילה משלהם בישראל. התוכנית תמיד הייתה למסור את המקום הזה למאמינים המקומיים".325

רוב המתיישבים הפינים המקוריים עזבו את יד השמונה בראשית שנות השמונים, ככל שהקהילה המשיחית הלכה וצמחה. ואולם, מתנדבים פינים רבים המשיכו להגיע, ונשים פיניות רבות נישאו לגברים יהודים משיחיים והתיישבו דרך קבע ביד השמונה. כיום אוכלוסיית יד השמונה היא קהילה יהודית משיחית כמעט כולה, עם מיעוט של משיחיים מסוגים אחרים. בעקבות ההשפעות החדשות השתנתה התיאולוגיה של היישוב, וכעת הקהילה סובלנית גם כלפי מאמינים לא־יהודים בישוע.

כאמור, כמה מתנדבות פיניות נישאו ליהודים משיחיים ישראלים והתיישבו ביד השמונה. שניים מהמייסדים הפינים, שמעולם לא נישאו או ילדו ילדים, הלכו לעולמם ונקברו בבית העלמין המקומי. במושב מתגוררות עדיין שתי מייסדות פיניות, שגם הן מעולם לא נישאו או ילדו ילדים, וכעת שתיהן בשנות השמונים לחייהן. חוץ מהן, יד השמונה הוא כיום קהילה יהודית משיחית הקולטת תיירות אוונגליסטית אמריקאית משגשגת (וכמה תיירים סקנדינבים ופינים), ובעלת קשרים תעשייתיים ופוליטיים בפינלנד ובמכון כרמל. ארגון ידידי יד השמונה בפינלנד עדיין מוציא לאור כתב עת רבעוני בשפה הפינית.

מאז שנת 2000 חווה יד השמונה נהירה של תושבים, לא רק אזרחים ישראלים אלא גם זרים, המזדהים כמשיחיים אך אינם בהכרח יהודים. נכון ל־5 ביוני 2018 התגוררו ביד השמונה שישים וחמש משפחות ובין עשרים וחמישה לשלושים מתנדבים באשרות לחצי שנה.326 החגיגות הפומביות של הכפר מתמקדות בישוע ובברית החדשה. איילת רונן, מזכ"לית יד השמונה, אמרה ב־2018: "אני חושבת שאלוהים השתמש בקבוצת פינים מטורפים שהגיעו לפני למעלה מארבעים שנה, הביא אותם כל הדרך מפינלנד כדי להקים קהילה קטנה מאוד שהפכה להיות הכפר המשיחי היחיד בישראל... אני סבורה שזהו נס גדול איך אלוהים פועל בדרכיו המצחיקות, אבל זהו המצב".327

נכון ל־2 באוגוסט 2020 היו שמונים ושמונה חברים בעלי זכות הצבעה ביד השמונה, שעדיין מוגדר מושב שיתופי. האוכלוסייה הכוללת מונה כמאה וחמישים איש המחשיבים עצמם ברובם ליהודים משיחיים, בניגוד למשיחיים שאינם יהודים; עם זאת, גם נוצרים משיחיים, חלקם אזרחים זרים, מתגוררים ביישוב.

ספו ראולו כתב את הדברים הבאים בחדשות יד השמונה בשנת 1978: "באנו לבנות את יד השמונה כעיירה בישראל ולא כמרכז מיסיונרי, כפי שהבינו בישראל".328 המפתח להבנת הגישה של ספו ראולו ושל מכון כרמל הוא בניסוח הזה. הפרויקט היה מלכתחילה מיסיון נוצרי בתחפושת של פרויקט ציוני כדי לא להרגיז את היהודים. הפינים האמינו באמת ובתמים שהם מסייעים למדינה היהודית. הם סברו שהם מספקים את הזרעים לצמיחת קהילה שתסלול לעם היהודי את הדרך אל ישוע, ללא צורך בהתנצרות או בטבילה. האידיאולוגיה שלהם התבססה על האסכטולוגיה הדיספנסציונלית, על הרעיון שהיהודים יכולים להכיר בישוע ללא טבילה מכיוון שהם נושאי הברית המקורית עם אלוהים. המתיישבים הפינים ראו ביד השמונה דרך ליצור קהילה של מאמינים יהודים במשיח, קהילה שתמשוך יהודים אחרים ותספק מקלט בטוח ליהודים המשיחיים בישראל, הפזורים ברחבי הארץ ונרדפים על ידי המדינה והיהדות האורתודוכסית.

לאחר עיון מעמיק בתולדות היישוב הגעתי למסקנה שכוונת המייסדים מלכתחילה הייתה ליצור קהילה יהודית משיחית (נוצרית־עברית) ולא קיבוץ נוצרי פיני פרו־ציוני. יש יותר מדי צירופי מקרים בסיפור מכדי להאמין שהמאמץ נועד מלכתחילה רק לנוצרים שאינם מיסיונרים: הקשר בין מכון כרמל למשה בן מאיר; הקשרים עם מיסיונרים נורדים ועם נוצרים־עבריים ומשיחיים אחרים; גיורהּ ונישואיה של אהובה בן מאיר וקשריה בתוך ממשלת ישראל; הצהרותיו הסותרות של פר פייה הנסן, שהתנגד למיסיון בקרב יהודים בטענה שהיהודים המשיחיים הם העתיד של עַם ישראל; ולבסוף, נראה שיד השמונה הוא התשובה לאותם מיסיונרים שחפצו בכך שנס עמים וכפר הבפטיסטים יהיו יישובים עבריים־נוצריים. כל האירועים הללו התרחשו בדיוק ברגע שבו יד השמונה ניסה להשיג אישור להתיישבות בארץ. השערתי היא שהנסן, מכון כרמל ובן מאיר ביקשו להקים קהילה יהודית משיחית בגבעות שמחוץ לירושלים, יישוב שממשלת ישראל והסוכנות היהודית לא היו מאפשרות להקימו אילו ידעו שתכליתו האמיתית היא ליצור קהילה משיחית משגשגת ולגיטימית, שתקיים פעילות מיסיונרית בקרב יהודי ישראל.

בצד כל האמור לעיל, יש לציין כי תולדות יד השמונה עולות בקנה אחד עם שני היישובים שנזכרו בפרקים הקודמים. כפר הבפטיסטים (ראו פרק 2) תוכנן במקורו להיות מעין מחנה בסיס, קיבוץ, המורכב מנוצרים־עבריים, כלומר, יהודים שהאמינו בישוע כמשיח, בגיבוי ובתמיכה מלאים של ועידת הבפטיסטים הדרומיים האוונגליסטית. זו הייתה תוכניתו המקורית של רוברט לינדזי, וזה אכן מה שאירע בסופו של דבר במידה מסוימת. הרעיון להקמת יישוב של נוצרים־עבריים היה שהם, כיהודים וכישראלים, נמצאים בעמדה ייחודית לקיום פעילות מיסיונרית בקרב בני ארצם. הדוגמה של נס עמים (ראו פרק 3) דומה אך לא זהה. יוהאן פילון הכחיש כל כוונה לקיים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים, והדגיש כי מטרתו היא קידום הפיוס בין יהודים לנוצרים. הוא אפילו התעקש שנוצרים־עבריים ועמיתיהם האוונגליסטים האמריקאים לא יורשו להיות חלק מהפרויקט. ואולם, מתיישבים שבאו אחריו פקפקו בכנות כוונותיו והעלו את האפשרות שהוא היה מיסיונר לאורך כל הדרך, אם כי לא האמין בהצלחתו של המיסיון המסורתי, שהרי מוסד זה העלה חרס בידו באלפיים השנים האחרונות. אולי הוא ביקש לבנות בהדרגה אוכלוסייה של נוצרים פרוטסטנטים ילידי הארץ שיתמזגו עם יהודים ישראלים, והדבר יוביל לצורה חדשה של מיסיון. לאחר שפילון הסתכסך עם קהילת נס עמים, קלט היישוב למשך זמן־מה יהודים משיחיים וכן קבוצות ומתנדבים אוונגליסטים.

ההבדלים העיקריים בין יד השמונה, כפר הבפטיסטים ונס עמים הם הבדלים תיאולוגיים. עם הזמן הפכו חברי נס עמים לפחות אוונגליסטים, לפחות משיחיים וליותר פוליטיים באופיים. מנהיגי כפר הבפטיסטים בארצות הברית, מצידם, ניסו לשמור על אופיו הבפטיסטי הדרומי, ואילו ביד השמונה הרפו הפינים האוונגליסטים מגישתם הראשונית ובסופו של דבר אימצו את רעיון היהודים המשיחיים. ואכן, דווקא היהודים המשיחיים, עם בסיסם הגדול ביד השמונה, זוכים להצלחה רבה בהפצת האמונה הנוצרית בקרב היהודים בישראל, לא הבפטיסטים הדרומיים מצפון־אמריקה או הכנסיות האירופיות המזוהות עם נס עמים.

236 נראל ואחרים 2004, עמ' 43.

237 אוסטרבי 1970, עמ' 136, 186.

238 סוונסטרום 2007, עמ' 149-148. לפי מחקר שנערך בראשית שנות השבעים, פינלנד היא המדינה הנורדית הדתית ביותר כששבעים אחוזים מהאוכלוסייה מגדירים את עצמם ככאלה, ושוודיה היא המדינה הכי פחות דתית — 23% בלבד. ראו גוסטפסון ודאלגרן 1985, עמ' 11-9.

239 סטיוארט 2014, עמ' 274-273.

240 אוסטרבי 1970, עמ' 186.

241 סטיוארט 2014, עמ' 271-266.

242 אוסטרבי 1970, עמ' 13, 187-186, 190, 195-194, 197.

243 אריאל 2002, עמ' 190-189.

244 שם, עמ' 195-194, 211-210.

245 מתוך התכתבות בדואר האלקטרוני עם ד"ר נראל, תושב יד השמונה, ב־9 בפברואר 2021.

246 באגו 1965, עמ' 19-18, 23; התכתבות עם ד"ר נראל.

247 נורברג 2020.

248 https://www.yadvashem.org/righteous/stories/hansen.html.

249 האוגן 2012, עמ' 94.

250 סטיוארט 2014, עמ' 273.

251 “Per Faye-Hansen Recognised as Righteous Among the Nations”, Norway – The official site in Israel: https://web.archive.org/web/20071023052854/http:/www.norway.org.il/bilateral/culture/Faye-Hansen.htm.

252 האוגן 2012, עמ' 95.

253 שם, עמ' 94.

254 https://web.archive.org/web/20080224012431/http://www.karmel.net/omkarmel.asp. (דף המידע של מכון כרמל בארכיון).

255 האוגן 2012, עמ' 95.

256 אוסטרבי 1970, עמ' 142.

257 שם, עמ' 213.

258 שם, עמ' 141.

259 שם, עמ' 142, 148.

260 שם, עמ' 137.

261 שם, עמ' 156-155.

262 שם, עמ' 159-155.

263 נורברג 2020. השוו האיגרת אל הרומים יא: 33.

264 ווסטרלונד 2019, עמ' 18-16, 22-20.

265 נראל 2006, עמ' 14-13.

266 רביב 1976.

267 סוונסטרום 2007, עמ' 164-163.

268 נראל 2021, עמ' 19-17.

269 סוונסטרום 2007, עמ' 164.

270 נראל ואחרים 2004, עמ' 45, 149.

271 ון קלינקן 2018, עמ' 439-437.

272 ון קלינקן 2017, עמ' 229, 233-232.

273 סוונסטרום 2007, עמ' 151-149.

274 נראל 2021, עמ' 24.

275 אוסטרבי 1970, עמ' 156-155.

276 נראל 2021, עמ' 11.

277 באגו 1965, עמ' 4.

278 סוונסטרום 2007, עמ' 151-150.

279 נראל ואחרים 2004, עמ' 28-27, 35, 45.

280 שם, עמ' 28.

281 סוונסטרום 2007, עמ' 147.

282 נראל ואחרים 2004, עמ' 38.

283 סוונסטרום 2007, עמ' 155.

284 "חברה פינית ביד השמונה מאז 1975" — ריאיון עם קאקינן.

285 נראל ואחרים 2004, עמ' 28.

286 פלטוניימי 1985, עמ' 196.

287 ריאיון עם קאקינן.

288 נראל ואחרים 2004, עמ' 28.

289 סוונסטרום 2007, עמ' 152.

290 https://yad8.com/history-of-the-moshav/.

291 נורברג 2020.

292 נראל ואחרים 2004, עמ' 55.

293 סוונסטרום 2007, עמ' 197-196.

294 נראל ואחרים 2004, עמ' 55.

295 פלטוניימי 1985, עמ' 196.

296 ריאיון עם קאקינן.

297 נראל ואחרים 2004, עמ' 32, 36.

298 ריאיון עם גרשון נראל; סוונסטרום 2007, עמ' 154.

299 בורשטיין 1975.

300 סוונסטרום 2007, עמ' 54.

301 שם, עמ' 154-152.

302 ריאיון עם קאקינן.

303 נראל ואחרים 2004, עמ' 36, 40.

304 בורשטיין 1975.

305 שם.

306 פלטוניימי 1985, עמ' 203.

307 נראל ואחרים 2004, עמ' 36.

308 שם, עמ' 35.

309 סוונסטרום 2007, עמ' 168.

310 נראל ואחרים 2004, עמ' 38.

311 סוונסטרום 2007, עמ' 154.

312 פלטוניימי 1985, עמ' 198, 201.

313 רביב 1976.

314 סוונסטרום 2007, עמ' 165-164.

315 האוגן 2012, עמ' 96-95.

316 ריאיון עם קאקינן.

317 ריאיון עם גרשון נראל.

318 ריאיון עם קאקינן.

319 שם.

320 נראל ואחרים 2004, עמ' 41.

321 ריאיון עם קאקינן.

322 ריאיון עם גרשון נראל.

323 נראל ואחרים 2004, עמ' 41.

324 שם, עמ' 60-57.

325 שם.

326 בסונוב 2018.

327 שם.

328 נראל ואחרים 2004, עמ' 56.

פרק 5

אגודת בית־אל

בשנת 1818 גוטליב וילהלם הופמן וכמה מחברי הכנסייה המוראבית בהרנהוט (מזרח־גרמניה, ליד הגבולות עם צ'כיה ופולין) התיישבו בקורנטל שליד שטוטגרט, והעיירה הפכה במהרה לביתו של תת־זרם בפרוטסטנטיות האוונגליסטית — הפיאטיזם של וירטמברג.329 בנו של הופמן, כריסטוף, התפרסם כעבור זמן לא רב כמייסד אגודת המקדש (ראו פרק 1) והקים שמונה קהילות משגשגות בארץ ישראל העות'מאנית בסוף המאה התשע־עשרה ובראשית המאה העשרים. האחווה המוראבית מהרנהוט (ראו במבוא) שימשה מקלט לפליטים רבים מהזרמים הפרוטסטנטיים הרדיקליים ומרכזי הפעילות המיסיונרית שלהם.

לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה אגודת הטמפלרים בשיאה, עם יותר מאלפיים בני אדם בכל מושבותיה בארץ ישראל. מושבות אלו הוקמו מתוך האמונה המילניאריסטית, כי יש להיות מוכנים לעת שתקדים — לפי האמונה הטמפלרית — את העידן המשיחי שיחול בסוף המאה העשרים. ואולם עם עלייתה של המפלגה הנציונל־סוציאליסטית (הנאצית), האהדה הפרו־גרמנית של הטמפלרים הובילה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה לגירוש רוב חברי הקהילה מארץ ישראל, שנשלטה אז על ידי בריטניה, ולאחר מכן ממדינת ישראל הצעירה.330

למעשה, רוב חסידי הפיאטיזם של וירטמברג לא היגרו לארץ ישראל, אלא נשארו בגרמניה ובאזורי הגבול הסמוכים לה, ותכננו להקים מושבות נוספות במזרח־אירופה ובאוסטרליה. פיליפ שאף (Schaff, 1893-1819), תיאולוג אמריקאי יליד שווייץ, כתב בשנת 1857 כי לפיאטיזם של וירטמברג בקורנטל "יש טעם ייחודי בכל הקשור להעלאת השערות בנושאים אפוקליפטיים ומילניאריים".331 קורנטל לא הייתה רק המרכז התיאולוגי הרדיקלי, האסכטולוגי והמיסטי ביותר באירופה, אלא גם בדלנית בחשיבתה הפילוסופית, היו בה אנשים שדחו את תנועת הרציונליזם, שהייתה פופולרית בעת ההיא בארצות דוברות גרמנית וברחבי אירופה, ונמשכו לעיירה הקטנה. קורנטל נוצרה בחלקה בדמותה של קהילת הרנהוט והושפעה מאוד מהמילניאריות.332 מטרתה הייתה כפולה: ראשית, לספק מקלט שיאפשר לחברי הקהילה להימלט מהתוצאות הקשות הצפויות של קרב ארמגדון, ושנית, לקדם את בנייתה מחדש של ארץ ישראל, כך שתהיה מוכנה לבואה של ממלכת המשיח. קהילת קורנטל, בהשפעת זינזנדורף, הופמן ואחרים, שימשה השראה למייסדי אגודת ברגר, כיום אגודת בית־אל, שהקימו את קיבוצם בזכרון יעקב.333

אמה ברגר, מייסדת אגודת ברגר, נולדה ב־21 בדצמבר 1919 ליוהנס (Johannes) ולאנה ברברה ולה (Vella) ברגר. מוצאה של משפחת ברגר היה בחבל זלצבורג שבאוסטריה, והיא היגרה לגרמניה בראשית המאה השמונה־עשרה. משפחתה של אֶמה — ההורים ושנים־עשר ילדיהם (שניים נוספים מתו בילדותם) — התגוררה בגרשטטן (Gerstetten), כפר קטן בהרי האלפים השוואביים בווירטמברג שבדרום־גרמניה. יוהנס ברגר עבד במנסרה המקומית שבבעלות אביו, שענה אף הוא לשם יוהנס.334 יוהנס הבן היה נגר במקצועו,335 ובתו אמה למדה מדי יום ראשון עם מאות ילדים נוספים באבן־עזר (Eben-Ezer), בית הספר של הכנסייה האוונגליסטית המקומית.336 בני גילה הצעירים חשבוה לילדה תימהונית.337

סבתה של אֶמה מצד אביה, כריסטינה יוס (Joos), הלכה לעולמה בגיל 39. סבה, יוהנס האב, נשא לאחר מכן לאישה את כריסטינה מוסר (Moser), והשניים הביאו לעולם ב־16 ביולי 1896 את בנם גוטלוב כריסטיאן (Gottlob Christian), אחיו למחצה של אביה של אֶמה, יוהנס הבן. אמה ברגר הייתה, אפוא, אחייניתו של גוטלוב ברגר, לימים בריגדיר גנרל (מקבילה לדרגת אלוף) בארגון האס אס של המפלגה הנאצית, איש סודו הקרוב של היינריך הימלר ומכּר אישי של אדולף היטלר. הימלר היה זה שמינה אותו לאדריכל הגיוס לזרוע הצבאית של הוואפן אס אס. שנים קודם לכן הוא עבד עם אביה של אֶמה במנסרה המשפחתית וחי במשך רוב חייו באותה עיירה קטנה (גרשטטן).338

לפי שניים מחסידיה של אמה ברגר, הנחשבים לבכירים בקהילתם, היא שירתה כאחות יחידת הרנטגן בבתי חולים שונים במרוצת המלחמה ואחריה.339 בגרמניה בעת ההיא לא נדרשה הכשרה פורמלית כדי להיות אחות. ברגר הוכשרה להיות אחות־דיאקוניסה במוסד להכשרת דיאקוניסות בבתסדה (Bethesda).

דיאקוניסות חיות ומשרתות בקהילה אוונגליסטית צייתנית של חיים, אמונה ושירות. יש להן תלבושת מיוחדת והן עוטות ברדס. הם כינו עצמן אחיות, כמו האחות אֶמה, למשל. מסדר הדיאקוניסות (יש גם מסדר לגברים) עדיין מפעיל בתי אבות וגני ילדים רבים, אבל גם בתי חולים רבים — כמו בית החולים בתסדה בוופרטל־אלברפלד (Wuppertal-Elberfeld), שנוסד בשנת 1886 כאגודת בתסדה לסיעוד כללי באלברפלד (Bethesdaverein für allgemeine Krankenpflege zu Elberfeld). אמה כנראה עבדה בבית החולים הזה.340

לזוועות השואה הייתה השפעה מתמשכת על חייה של אמה ברגר.341 שנים לאחר מכן היא טענה שעבדה ברנטגן ב־1946 וסירבה לדבר על קורותיה בזמן המלחמה. בשנות העשרים המוקדמות לחייה היא לקתה בסרטן, ככל הנראה בשל החשיפה לדור הראשון של מכונות הרנטגן.342 לפי אחת הגרסאות, הַקרינה חיסלה את הכבד שלה.343 היא עצמה טענה כי חלתה לאחר ששירתה כאחות במשך שלוש־עשרה שנים, חלקן במחלקת הרנטגן בבית החולים המתודיסטי בתסדה.344 ואולם, בריאיון עם חברי אגודת בית־אל ב־2016 עלה כי רוב החברים מאמינים כי היא נחשפה לקרינה במהלך המלחמה, ולא לאחריה.345 היא עזבה את גרשטטן ב־1938 והתגוררה עד 1943 באלברפלד, היום חלק מהעיר וופרטל.346 יש עדויות לכך שברגר אכן שימשה אחות־דיאקוניסה בבית החולים בתסדה ברחוב הוהנהיימר (Hohenheimer Straße) 21 בשטוטגרט ב־28 באפריל 1943 בקירוב, ומיד לאחר מכן בבית החולים בתסדה ברחוב היין (Hainstraße) 35 בוופרטל־אלברפלד. היא חזרה לעבודה בבית החולים בשטוטגרט ב־2 בפברואר 1944. שני בתי החולים האוונגליסטיים הללו שיתפו ביניהם פעולה, ולעיתים קרובות הם אף חלקו והכשירו זה את צוותו של האחר.347

מלבד כל המתואר לעיל, לא הרבה ידוע על קורותיה של אמה ברגר במלחמת העולם השנייה. חבר לשעבר באגודת ברגר טוען שהיה ידוע בקהילה שאמה ומשפחתה היו אחראים ל"דברים נוראיים" במהלך המלחמה, אבל נאסר לדבר על הנושא.348 רק עמוד אחד מתיק הדה־נאציפיקציה שלה עדיין קיים (לא ידוע אם היו דפים נוספים שנעלמו או אולי הושמדו).349 בתיקים אלו היא זוכתה מהיותה פושעת מלחמה ודורגה בדרגה 5 בסולם של מ־1 עד 5 (דרגה 1 ניתנה למי שהומלץ להעמידו לדין על פשעי מלחמה ודרגה 5 ניתנה למי שנמצא חף מפשע).

לעומת זאת, אלזה, אחותה של אֶמה ולימים ממשיכת דרכה (1993-1918), סווגה בתחילה בדרגה 3, פושעת מלחמה בעלת אחריות מופחתת. בין 1934 ל־1939 היא הייתה חברה בליגת הבנות הגרמניות (Bund Deutscher Madel או BdM), אגף הנוער הנשי של המפלגה הנאצית, ובין 1934 ל־1936 אף שירתה כפיהררין (מנהיגה) בחטיבת הנוער של המפלגה. בין 1939 ל־1945 היא הייתה חברה בליגת הנשים הלאומית־סוציאליסטית (NSF Frauenschaft), ליגת הנשים של המפלגה הנאצית, ובשנים 1945-1943 היא עבדה בפיקוח אווירי בחטיבת המודיעין של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) — בין 1943 ל־1944 היא שירתה בפריז כחלק מהכוח הכובש, ומ־1944 ועד תבוסתה של גרמניה במלחמה באפריל 1945 היא הוצבה בשטוטגרט. עֵד שהתראיין לאחר המלחמה זיהה אותה כחסידה פנאטית של המפלגה הנאצית, ואולם עֵד אחר סתר מאוחר יותר את הטענות נגדה, ואז היא סווגה כפושעת מלחמה בדרגה 4 (אוהדת). היא נקנסה בשל פשעיה ושוחררה.350

אביהן של אֶמה ואלזה, יוהנס, נחשב לפושע מלחמה בדרגה 2 מכיוון שהיה חבר מעוטר במפלגה הנאצית, "מבחינה מקצועית הוא היה יעיל ביותר ובעל מוניטין טוב... חבר מפלגה נלהב", וכן שימש מפקח מפלגה מקומי (Blockwart) בגרשטטן שהיה אחראי על עמידה בכל החוקים והתקנות בנוגע למוסר, ליהודים, לפליטים, לגביית דמי חבר ולהחשכות (הפסקות חשמל יזומות) במהלך המלחמה, כך על פי ארכיון הדה־נאציפיקציה בגרמניה. לאחר שעדים אחרים התייצבו ואמרו שהוא לא היה בלוקוורט אלא רק פקיד בדרג זוטר, דרגת האחריות שלו הופחתה מ־2 ל־3 והוא נקנס ושוחרר.351

דודן של האחיות ברגר (אחיו למחצה של יוהנס), גוטלוב ברגר, היה וטרן של מלחמת העולם הראשונה. הוא הועלה לדרגת גנרל באס אס עוד לפני המלחמה, והיה כפוף רק להימלר ולהיטלר עצמו. ברגר, פושע מלחמה בדרגה 1, היה מודע לפתרון הסופי של הימלר, ולאחר המלחמה לא הפגין סימני חרטה. התושבים בעיר הולדתו גרשטטן התנערו ממנו לאחר שריצה את עונש המאסר שהוטל עליו, שנקבע בתחילה לעשרים וחמש שנה, אך לבסוף הופחת לעשר שנים בלבד.352 ככתוב בספרו של ג'ונתן טריג:

כושר המצאה, כשרון אדמיניסטרטיבי ומידה מסוימת של ערמומיות נדרשו בהתחשב במצב, וכשהרייכספיהרר (כלומר, הימלר) הרהר בדילמה שלו, הפתרון הגיע ממדריך ספורט לשעבר בן 44 משוואביה עם שיער אפור־ברזל ושפם זיפי — גרופנפיהרר (Gruppenfuhrer) גוטלוב ברגר. ברגר היה פנאטי, שחייו עוצבו על ידי המלחמה... לאחר שאימץ את הנאציזם בשלב מוקדם הוא הצטרף לאס אס ועלה בסולם הדרגות.353

בעבור הימלר הוקמה יחידת רנטגן מיוחדת של האס אס בראשות הרדיולוג הנס הולפלדר (Holfelder) מפרנקפורט.354 יחידה זו נסעה ברחבי גרמניה והשטחים הכבושים באמצעות מסילות הברזל כדי לקבוע בעזרת בדיקת רנטגן מיהו ארי. אולי אמה ברגר שירתה במהלך המלחמה ביחידת הרנטגן של האס אס ונחשפה לקרינה יתר על המידה, אך זוהי השערה בלבד ותו לא.

לאחר האבחנה העריכו הרופאים כי נותרו לאֶמה חודשים ספורים בלבד. בתקופת המחלה היא בילתה זמן רב בקריאת התנ"ך ונתקלה בכתוב בבראשית יב: א-ג — פסוקים ששכנעו אותה כי עליה לברך את היהודים בישראל:355 "וַיֹּאמֶר יְהוָה אֶל־אַבְרָם, לֶךְ־לְךָ מֵאַרְצְךָ וּמִמּוֹלַדְתְּךָ וּמִבֵּית אָבִיךָ אֶל־הָאָרֶץ אֲשֶׁר אַרְאֶךָּ. וְאֶעֶשְׂךָ לְגוֹי גָּדוֹל, וַאֲבָרֶכְךָ וַאֲגַדְּלָה שְׁמֶךָ; וֶהְיֵה בְּרָכָה. וַאֲבָרְכָה מְבָרְכֶיךָ, וּמְקַלֶּלְךָ אָאֹר; וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה". בהתבסס על פסוקים אלה היא האמינה כי אם תברך את היהודים, היא בעצמה תבורך. יתרה מזו, לאחר שנודע לה כי קבוצה קטנה של "עמים אחרים" חיה בשלווה בקרב היהודים, היא קיבלה השראה מהפסוקים בזכריה ח: כ-כג:356 "כֹּה אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת: עֹד אֲשֶׁר יָבֹאוּ עַמִּים, וְיֹשְׁבֵי עָרִים רַבּוֹת. וְהָלְכוּ יוֹשְׁבֵי אַחַת אֶל־אַחַת לֵאמֹר, נֵלְכָה הָלוֹךְ לְחַלּוֹת אֶת־פְּנֵי יְהוָה וּלְבַקֵּשׁ אֶת־יְהוָה צְבָאוֹת; אֵלְכָה גַּם־אָנִי. וּבָאוּ עַמִּים רַבִּים וְגוֹיִם עֲצוּמִים לְבַקֵּשׁ אֶת־יְהוָה צְבָאוֹת בִּירוּשָׁלִָם וּלְחַלּוֹת אֶת־פְּנֵי יְהוָה. כֹּה־אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת, בַּיָּמִים הָהֵמָּה, אֲשֶׁר יַחֲזִיקוּ עֲשָׂרָה אֲנָשִׁים מִכֹּל לְשֹׁנוֹת הַגּוֹיִם; וְהֶחֱזִיקוּ בִּכְנַף אִישׁ יְהוּדִי לֵאמֹר, נֵלְכָה עִמָּכֶם־־כִּי שָׁמַעְנוּ, אֱלֹהִים עִמָּכֶם".

ברגר, שהאמינה כי היא על ערש דווי, ביקשה מהאל שירפא אותה,357 ונשבעה כי מעתה ואילך תשרת אותו. כפי שסיפרה מאוחר יותר, תפילותיה נענו באורח פלא.358 היא החלימה והאמינה כי החלמתה היא נס. היא מעולם לא נישאה והתנזרה ממין עד סוף ימיה כדי לשרת את האל.359

דייוויד אנץ (Entz), חבר לשעבר באחוות הנצרות הקדומה (ראו פרק 6), טוען כי כאשר אֶמה ואלזה ברגר הגיעו לחווה הקהילתית בברייט, אונטריו (קנדה), כדי לקיים פעילות מיסיונרית בקרב קבוצתו, האחיות ברגר דרשו מהמצטרפים אליהן להיטבל מחדש, ולאחר מכן להתנזר ממין ולשרת את האל עד סוף ימיהם; "בעל ואישה ייוולדו מחדש כאח ואחות".360 אֶמה ואלזה עצמן מעולם לא נישאו ולא הביאו ילדים לעולם.

אֶמה טיילה ברחבי גרמניה, דיברה על אמונותיה ועל חוויותיה, ולפי הדיווחים, היא "דיברה בלשון" (האיגרת הראשונה אל הקורינתים, יד: 2: "הַמְדַבֵּר בְּלָשׁוֹן אֵינוֹ מְדַבֵּר לַאֲנָשִׁים אֶלָּא לֵאלֹהִים"), ריפאה חולים והתנבאה בפני חסידיה.361 היא החלה להפיץ את הבשורה בכל דרך אפשרית, תחילה מביתה שלה ואחר כך באמצעות ידידים בבתים של אחרים. השמועה על הריפוי וההחלמה הפלאיים שחוותה ברגר התפשטה בכל אזור וירטמברג. רבים מחסידיה האמינו כי לאחר ההתגלות שחוותה היא קיבלה כוחות על־טבעיים לריפוי חולים ולניבוי העתיד.362 ב־27 באוקטובר 1952 היא עברה להתגורר באופן רשמי באחוזתו של חבר מועצת המדינה (Regierungsrat) אלברט גוטליב בנץ (Benz) ברחוב לנדהאוס (Landhausstraße) 23 בקורנטל, שבועיים בלבד לאחר שאשתו, ויולה קורבר בנץ, הלכה לעולמה.363 לבני הזוג לא היו יורשים. לדברי מרטין ווייבלר (Weibler), הארכיונאי באגודת אמה ברגר בקורנטל, ברגר הפכה לעוזרת הבית של משפחת בנץ שנה קודם לכן, עוד לפני מותה של גברת בנץ. למעשה, היא לא דיווחה לרשויות המקומיות על שינוי מקום מגוריה באופן רשמי, כפי שנדרש בחוק שנאכף בצורה קפדנית בשנות הכיבוש של בעלות הברית לאחר המלחמה.364 ווייבלר גם טוען כי ברגר נשאה את הדרשה הראשונה שלה ב"חדר האוכל הקהילתי בגרשטטן" באוקטובר 1952.

אין חולק על כך שברגר נשאה את הדרשה הראשונה שלה באוקטובר 1952 והחלה לקיים מפגשים פרטיים עם חסידיה ב־1954 בבית משפחת גייגר בשטוטגרט־וויילימדורף (Stuttgart-Weilimdorf). היא גם ניהלה באופן סדיר את טקסי יום ראשון באולם הגדול של בית גוסטב סיגל (Gustav-Siegle-Haus) בשטוטגרט ובחממה בשמידן (Schmieden),365 ופרשׂה את חסותה על קבוצות לימוד לתנ"ך בעיר הולדתה גרשטטן ב־1956, שכּן בשנה זו היא טענה שזכתה להתגלוּת אלוהית.

בזמן שהתגוררה באחוזת בנץ פרשׁה ברגר מהכנסייה האוונגליסטית בקורנטל־מינשינגן. גם בנץ פרש בתקופה זו, אם כי התאריך המדויק אינו ידוע. אֶמה ואחותה אלזה הקימו עם קבוצת חברים מרכז לקידום החזון שלה בקורנטל. את הקרקע ברחוב לנדהאוס 25 תרם "האח בנץ". הבנייה החלה ב־17 ביוני 1957, ובית בֵיתָני (Haus Bethanien, על שם בֵּית עַנְיָה, המקום שבו ישוע הקים לתחייה את אלעזר/לזרוס) נוסד באופן רשמי ב־5 בינואר 1958. ההטבלה הראשונה התקיימה שם כבר למחרת,366 וברגר החלה לערוך במקום התכנסויות ושיעורי תנ"ך למאמינים פעמיים בשבוע. אלברט גוטליב בנץ המשיך להתגורר במקום עד מותו באוקטובר 1968.367

אלזה ברגר עברה באופן רשמי לקורנטל ב־21 במרס 1957 ורשמה את בית בֵיתָני ברחוב לנדהאוס 25 ככתובתה ב־1 בדצמבר 1958. אמה ברגר וחסידיה טענו כי בנו את המרכז החדש בקורנטל ללא כל סיוע חיצוני, אלא רק בעבודה קשה ובעזרת ההון של חברי האגודה בלבד.368 היא טענה כי אספה כסף מכל הנוהים אחריה מתוך כוונה שהם יעלו כולם יחד לישראל.369 לפי הדיווחים, ב־1963 היא פתחה חשבון בנק בישראל, ואליו הופקדו עשרות מיליוני דולרים.370 בכיר באגודת ברגר, ישראל יונגינגר (Junginger), סיפר לימים כי הוריו הגיעו לארץ בשנת 1964, עשרים שנה בלבד לאחר השואה, והם באו לא כדי לבקש סליחה, כי השואה היא דבר בלתי־נסלח, אלא כדי להגשים את הנבואה ולהיות חלק מהגאולה.371

אגודת ברגר, לימים אגודת בית־אל, טוענת ברשומותיה כי בשנת 1961 יצרה הקהילה קשר עם הרב המקומי בשטוטגרט, המרוחקת כשנים־עשר קילומטרים מעיירתם. הרב הציג את אלזה ברגר, אחותה של אֶמה ומנהלת הכספים של האגודה, למחלקת עליית הנוער של הסוכנות היהודית, שסייעה לבני נוער יהודים ברחבי העולם לעלות לישראל. אגודת ברגר/בית־אל הפכה למגייסת כספים מרכזית למען עליית הנוער, ובהמשך הזמינו אנשי המחלקה את ראשי האגודה לביקור בישראל. לדברי אלזה ברגר, תמיכת הקבוצה בתוכנית עליית הנוער החלה ב־1960.372 לטענת אנשי האגודה, אגודת ברגר גייסה בממוצע מדי שנה עשרת־אלפים מארק (כמעט ארבעים ושניים אלף דולר בערכי שנות השישים) בעבור עליית הנוער.373 בדצמבר 1963 הצהירו חבר הכנסת משה קול, ראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות, והלן הילב (Hilab), המפקחת במדור האירופי של עליית הנוער, כי הם אינם יודעים דבר על אגודת ברגר וכי הם מתנגדים לשתף פעולה במסגרת עליית הנוער עם כל מי שאינם יהודים, אלא אם כן הם חסידי אומות העולם (תואר הניתן על ידי מדינת ישראל למי שהצילו יהודים בשואה תוך סיכון חייהם).374

ב־1 בינואר 1963, במהלך תפילה חגיגית לראש השנה, חבר האגודה גינטר אולמר (Ulmer) חווה התגלות: אלוהים אמר לו, "לֵךְ אֶל הַצֹּאן הָאוֹבְדוֹת אֲשֶׁר לְבֵית יִשְׂרָאֵל" (הבשורה לפי מתי, י: 6, אזכור להצהרתו של ישוע המכריז על שליחותו עלי אדמות).375 ווייבלר מייחס התגלות זו לאמה ברגר עצמה. כך או כך, לאור ההתגלות שלושה מתלמידיה — גינטר אולמר, אשתו גרטל ו"אחיו" ריינהולד באייר (Bayer) — נסעו באוטובוס פולקסווגן ישן לאיטליה ועלו על ספינה בדרכם לנמל חיפה.376 ב־8 במאי 1963 הם עגנו בנמל חיפה והפכו לחברים הראשונים באגודת ברגר.377 הארכיונאי הרשמי של האגודה בקורנטל קובע בפשטות כי "ארבעה אחים ואחיות יצאו לישראל", אך אינו מציין את שמותיהם.378 אם היה איתם חבר רביעי, זהותו נותרה עלומה. הקטע שלהלן מספק נקודת מבט של הקבוצה, לכאורה, ורומז לכך שאמה ברגר הייתה עם שלושת החברים האחרים בהגיעם לישראל. "בשנת 1963 ברגר [חברי הכת] היגרה לישראל והביאה עימה קומץ מנאמניה. 'בליבנו אנחנו יהודים', הסבירה".379

באופן מעניין למדי, במאי 1963 ביקש גורם כלשהו בישראל את תיקי הדה־נאציפיקציה של אמה ברגר ומשפחתה מהארכיון בגרמניה. לא ידוע מי היה האדם הזה.380 כך או כך, חברי אגודת ברגר המשיכו לחפש נכס פרטי לרכישה בצפון הארץ כדי שישמש בית הארחה.381 כשעשו את דרכם למושב שבי ציון שליד נהריה, החלה להתפרסם השמועה על האורחים הגרמנים המוזרים. שבי ציון, ראוי להזכיר, נמצא לא רחוק מנס עמים, שבו התגוררו אז אזרחים שווייצרים דוברי גרמנית. עוד יש לציין כי שבי ציון נוסד בשנת 1938 על ידי יהודים גרמנים שנמלטו מהנאצים. יהודים אלה היו מרקסינגן (Rexingen) שבמחוז וירטמברג, אותו מחוז שבו שוכנות קורנטל וגרשטטן. כיום שבי ציון הוא עיר־תאומה רשמית של העיר הגרמנית שטוטגרט שבווירטמברג. בזמן ששלושת הגרמנים שהו בשבי ציון, הם שמעו כי בזכרון יעקב עומדת למכירה קרקע פרטית, ולאחר ביקורן של האחיות ברגר במקום ביוני 1963 נרכש הנכס ונבנה עליו בית ההארחה בית ציון. כעבור זמן לא רב היה מבנה זה לאבן הפינה של קיבוץ בית־אל. בני הזוג אולמר ובאייר התיישבו במקום מיד.

לדברי ההיסטוריון ד"ר אהרון יפה, אמה ברגר צוטטה כאומרת: "אנשי מחלקת עליית הנוער 'הציעו לנו את זכרון יעקב כמקום שאפשר לקנות בו קרקע'. כך הוקם בשנת 1963 בית ציון ברחוב הנשיא בזכרון יעקב".382 לאחר שאגודת ברגר נרשמה בישראל ב־1963 כמלכ"ר לעידוד כתבי הקודש, החלה אלזה ברגר לרכוש קרקעות פרטיות באזור זכרון יעקב ובנימינה בסכומים מופקעים לכאורה. ברגר לא ראתה זאת כך וטענה שהאגודה שילמה תמיד מחירי שוק הוגנים בעבור הנכסים שנרכשו.383

בישראל התחוללה אז מהומה לא קטנה על כך שגרמנים לא־יהודים קונים קרקעות בארץ פחות מעשרים שנה לאחר השואה. אברהם דובדבני, ראש מחלקת ההתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית, אישר לאגודת ברגר להתיישב בישראל ועמד על כך שחבריה אינם מיסיונרים. בריאיון לעיתונות העברית טענה אמה ברגר כי המשימה היחידה של קבוצתה היא לכפר על זוועות הנאצים. "אנו מרגישים שאנו זרעו של אברהם, ויד נעלמה הובילה אותנו לישראל", אמרה בהתייחסה ליהודים ולמדינת ישראל.384

בסוף 1963 ניסו כלי התקשורת לראיין את ראש המועצה המקומית זכרון יעקב, יעקב לוי, על אגודת ברגר. פניות אלה נתקלו בהתחמקויות, וכאשר לוי נפגש לבסוף עם עיתונאי, הוא סירב לענות על השאלות בנושא. חיים ביילובסקי, מזכיר ועד העובדים המקומי שנכח אף הוא בריאיון, הודיע למראיין: "המועצה לא דנה בבעיה. אני לא אומר דבר".385 ראש המועצה לוי אישר את הפרויקט בתקווה שהוא ידרבן את התיירות האירופית לזכרון יעקב, ושאיפתו אכן נשאה פרי. אבל הוא לא ידע שמי שרוכש את הבניין הוא מנהיג של תנועה דתית.

בדיווח בכתב העת השמאלני "למרחב" כתב העיתונאי עמי שמיר כי חברת ברגר ניסתה תחילה להתיישב בנתניה אך נדחתה. לאחר מכן פנו אנשיה לזכרון יעקב, ורכשו את בית הכרמל הלא־גמור בחורשת לנגה תמורת מאה ועשרת אלפים לירות ישראליות. ב־31 ביולי 1963 דחתה המועצה המקומית את בקשתה של אגודת ברגר להשלים את המבנה ולהוסיף לו קומה למגורים. לאחר שלא הצליחה להשיג היתר בנייה, רכשה האגודה, בשם אמה ברגר, את בית הברכה ברחוב השקד 13 בזכרון יעקב כדי שישמש בית הארחה, והשלימה בו שיפוצים ללא צורך בהיתר. השווי הכולל של מבנים אלה לאחר שיפוצם עמד על שלוש־מאות ושבעים אלף לירות ישראליות (כיום כמאה עשרים ושלושה אלף דולר).

ב־11 בנובמבר 1963 הגיעו לזכרון יעקב ארבעים ושישה גרמנים בראשות אמה ברגר, אך רובם שבו לגרמניה בראשית דצמבר וקבוצה חדשה הגיעה לישראל בראשית ינואר 1965. לפחות שניים מראשוני המתיישבים, גינטר אולמר וריינהולד באייר, התגוררו במקום כל העת וקיבלו מהמועצה המקומית רישיון להפעלת בית הארחה. אולמר ובאייר נשאלו בדצמבר 1963 מה הם ובני ארצם עושים בזכרון יעקב והשיבו כי הם הגיעו לישראל מתוך כוונות טובות בלבד, כדי לראות ולהכיר את הארץ ואת אנשיה, והדגישו כי הגיעו בשיתוף עם עליית הנוער.386

התיישבותם בזכרון יעקב ובאזורים סמוכים כתושבי קבע לא הייתה חוקית. מדינת ישראל הצעירה לא מיהרה להעניק אזרחות לגרמנים לא־יהודים זמן קצר כל כך לאחר השואה, בלי קשר לשאלה אם הם עברו בצינורות המקובלים. לכן, בני הזוג ברגר וחבריהם נכנסו לישראל כתיירים וניסו להישאר מתחת לרדאר הממשלתי בזמן שרכשו קרקעות. מאחר שאשרות התייר אפשרו לשהות בישראל בין שלושה חודשים לחצי שנה לכל היותר, פעמים רבות הם נשארו בישראל אחרי שתוקף האשרות פג, או שהמחזיקים בהן, ובכללם האחיות ברגר, עזבו את הארץ לזמן קצר, ואז שבו אליה וקיבלו אשרת תייר חדשה. רק קומץ משפחות מאגודת ברגר קיבלו תושבוּת קבע בישראל בארבעים השנים הראשונות להתיישבותן, ורק בשנת 2004 החל משרד הפנים הישראלי להעניק — תוך הסתייגויות — מעמד של תושבוּת קבע לכל חברי האגודה.387

כמעט כל הקרקעות במדינת ישראל (כ־90%) הן בבעלות המדינה או הקרן הקיימת לישראל (קק"ל). קרקע למגורים מקבלת ייעוד במיוחד למטרה זו, ולאחר מכן היא משוחררת בקפידה לציבור להחכרה ארוכת טווח בתהליך בירוקרטי מבוּקר והדוק. לכן הדרך הקלה ביותר עבור אמה ואלזה ברגר לרכוש נכס למגורים הייתה לאתר קרקע פרטית, שנרכשה לפני קום המדינה ב־1948 ושבעליה עדיין חיו בישראל כאזרחים. ברגע שאמה ברגר הפכה לבעלת הקרקע, אי־אפשר היה לבטל זאת. דוד בר יוסף, תושב זכרון יעקב, נזכר ב־2008 כי אף אחד לא באמת ידע למה חברי האגודה הגיעו לכאן, או מהיכן קיבלו את סכומי הכסף העצומים שנדרשו לרכישת אלפי דונמים של קרקע.388

באוגוסט 1972 יצאה אלזה ברגר בהודעה לעיתונות כי "מאז 16 בדצמבר 1971 לא ניהלנו משא ומתן לרכישת נכסי נדל"ן בישראל", וציינה בכך כי הם חתמו על עסקאות לרכישת קרקע לפני כן, אך מאז הפסיקו לעשות זאת. בהודעתה זו הכחישה ברגר את הפרסום בעיתונות על כך שהקבוצה שקלה לרכוש מאתיים וארבעים דונם של בריכות דגים ליד זכרון יעקב או נכס בירושלים, "או בכל מקום אחר בישראל". בנה של דורה שוורץ, הבעלים הקודמים של בית הארחה צמחוני יוקרתי, תבע את אגודת ברגר בבג"ץ בטענה שרכשו את הקרקע של אימו ב־1968 באופן לא חוקי ודרש לבטל את העִסקה. ב־1972 הוא הפסיד בתיק, ומאמצים נוספים של המועצה האזורית לנשל את הקבוצה מהקרקע שרכשה כשלו ב־1973, כאשר בג"ץ קבע שהרכישה הייתה חוקית.389 בשל כך חרדים עברו להתגורר באותה השכונה בזכרון יעקב כדי להתנגד למה שלדעתם היה פעילות מיסיונרית, ובכך ההתיישבות היהודית הדתית במושבה קיבלה דחיפה — וכך החיכוך בין שתי הקבוצות היה בלתי־נמנע.390

כבר ב־1963 דווח על כך שברגר פתחה חשבון בנק בישראל, ואליו הופקדו עשרות מיליוני דולרים. בשנת 1980 טען חבר הכנסת דב שילנסקי כי אמה ברגר צברה את הכספים הללו מ"גורמים עוינים לעם היהודי ולארץ ישראל", ובתגובה על תפיסת הקרקעות של אגודת ברגר הוא פרשׂ את חסותו על הצעת חוק להגבלת רכישת קרקע על ידי זרים. אבל אז כבר רכשה אגודת ברגר מאות דונמים של קרקע בזכרון יעקב, בבנימינה, בפרדס חנה וסביב טבריה. למעשה, שילנסקי טען כי אמה ברגר הפכה לבעלת הקרקע הפרטית הגדולה ביותר בזכרון יעקב.391

עדותה של חברה לשעבר באגודת בית־אל, נכנה אותה א', עשויה לשפוך אור על הנושא. היא תומכת בתיאולוגיה של אגודת ברגר, אך מתנגדת לאופן המחמיר שבו גידלו אותה וכן ל"עריצות", כדבריה, בנושאי גידול המשפחה, ניהול הכסף והבדלנות המאפיינת את הכת. א' חוששת שאורח החיים המסורתי, שעל פיו חיות נשות האגודה, אינו הולם בעבור ילדיהן. א' תיארה כיצד בני משפחתה, כולם תלמידיה של אמה ברגר, עברו באמצע שנות השבעים מקורנטל לזכרון יעקב. לדברי א', כשהיא ואחיה שאלו את סבם, שהיה חייל גרמני במלחמת העולם השנייה, מדוע הם עשו ליהודים את מה שעשו ולמה הם לא התנגדו לכך, הוא ענה, "היטלר היה הורג את כולנו". אביה ודודיה של א' שרדו את המלחמה והחליטו ש"הם יעמדו תמיד לצד העם היהודי". השואה הייתה נושא רגיש ביותר במשפחתה של א', בקהילה בכלל, ובמיוחד בעבור אמה ואלזה ברגר. הוריה של א' מכרו את ביתם בגרמניה ואת כל רכושם, נתנו את התמורה לאלזה ברגר למען הקהילה, ובאו להתגורר עם ילדיהם הקטנים בזכרון יעקב. הם האמינו, בהתאם לתפיסתן המילניאריסטית של האחיות ברגר, כי הם מסייעים לערוך את הבמה לארמגדון שיתרחש בשנת 2000 בקירוב ולתוצאותיו, בכך שהם מסייעים להציל את היהודים בקץ הימים, שכּן אלה נחוצים כדי לחולל את הביאה השנייה.392

בנות אגודת ברגר בקיבוץ בית־אל בזכרון יעקב בשנת 2000

מקור: באישור עינב מיכאלי

מטבע הדברים, שאלת הפרנסה עלתה בשנות ההתיישבות הראשונות. ברגר, שלא רצתה להתחרות בשום חברה ישראלית, החליטה שהקהילה תייצר מוצרי מזון שמקורם בהרי האלפים השוואביים, מוצרים שלא ניתן למצוא בשום מקום אחר בישראל. תעשייה זו, בתוספת תרומות מחו"ל, היו ההכנסה העיקרית של האגודה עד שבית ההארחה היה מוכן לאירוח עולי הרגל. א' הדגישה את אורח החיים הצנוע שלהם. בשנים הראשונות ה"אחיות" עבדו בשדות בנטיעת הפרדסים, לא היה להם קירור בבתים, ותיקונים בוצעו באמצעות גומי לעיסה (מסטיקים).393 עד 1987 כבר שהו עשרת אלפים עולי רגל גרמנים בבית ההארחה של הקהילה וסיירו ברחבי ישראל בחסות אגודת בית־אל, מה שהפך את התיירות לחלק גדול מהכנסתה. בין 1975 ל־1984, שנת מותה של אמה ברגר, האגודה גדלה במהירות. נבנו בתי מגורים, ניטעו גידולים שונים, הוקמו והורחבו מפעלים ועסקים, ובכלל זה מפעל שסיפק לצה"ל מערכות סינון אב"כ (אטומי, ביולוגי, כימי).

ישראל היא המדינה האהובה עלינו. אנחנו בני גזע אברהם. אנחנו רוצים לעזור ליהודים... אלוהים שלח אותנו לכאן. זהו רצונו... אין לנו תוכנית קבועה מראש. אנחנו ממלאים את רצון האל. הוא מכתיב את מעשינו... איך אפשר לדעת מה תהיה תוכניתו של אלוהים? יש לנו קשר איתו. הוא מדבר עכשיו בדיוק כפי שדיבר בזמנם של הנביאים. הוא בכל מקום. הוא יתגלה בחלומותיי ובחזיונותיי.

— אמה ברגר, זכרון יעקב394

התעקשותה של ברגר להכריז שוב ושוב כי הם בני גזע אברהם עולה בקנה אחד עם זו של הכיתות האחרות המופיעות בספר זה, ומצביעה על אמונתו של העם הנוצרי בכך שהוא שתול על גבי ענפיה של האומה היהודית, ובמילים אחרות, שהם קרובי משפחה.

מחקר קודם העלה כי אגודת ברגר־בית־אל הושפעה מתנועת הקודש (Holiness movement) והפנטקוסטליזם (Pentecostalism), שתי כיתות כריזמטיות וקלאסיות. אף על פי שעל פני השטח נראָה שהתנועה היא פועל יוצא של צורות פרוטסטנטיות אלה, במיוחד בימי חייה של אמה ברגר, לא היה זה כך בתחילה. לפני המיזוג עם אחוות הנצרות הקדומה (ראו פרק 6) דמתה הכת של ברגר יותר לפיאטיזם השוואבי המסורתי של קורנטל, שהיו לו יחסי גומלין עם האחים המוראבים (ראו המבוא ופרק 1). למעשה, הפיאטיזם הוא זה שהשפיע על הזרמים המאוחרים של הפרוטסטנטיות, שיצרו את תנועת הקודש ואת הפנטקוסטליזם. מאוחר יותר, לאחר שאחוות הנצרות הקדומה התמזגה עם אגודת ברגר, שולבו בתיאולוגיה שלהם אלמנטים מהתיאולוגיה האנבפטיסטית ומהתיאולוגיה של תנועת הקודש.

אמה ברגר, שהאמינה כי אלוהים כרת ברית עם העם היהודי, הביעה את אהבתה שלה, כגויה, ליהודים. כפי שאלוהים הבטיח ליהודים את ארץ ישראל, היא אמרה, על היהודים לחזור לישראל כדי לקדם את שלב האקסטזה (the Rapture) ולאחר מכן את העידן המשיחי באמצעות ביאתו השנייה של ישוע. זה יקרה, היא הכריזה, בשנת 2000.395 רק מי שיהיה בישראל בזמן האקסטזה האסכטולוגית יוכל להיות חלק מעידן זה.396 יתרה מזו, לדעתה, מדינת ישראל תהיה המקום הבטוח ביותר בעולם עם התגשמות האפוקליפסה.397 רעיון זה עולה בקנה אחד עם האסכטולוגיה הדיספנסציונלית, כלומר, שהיהודים הם נושאי הברית המקורית עם אלוהים, ויש להם תפקיד באחרית הימים בארץ ישראל.

עוד האמינה ברגר כי ניתן להסתמך על כתבי הקודש בלבד בכל פעולותיהם. התנ"ך העברי והברית החדשה היו כל מה שנזקקו לו היא וחסידיה כדי לנהל חיי מופת ולסייע להביא לידי שיבתו של ישוע. שום מסורת, פירושים או כתבים אחרים, לא היו ראויים ליראת כבוד.398

עם הגעתם ארצה ורכישת שני המבנים בזכרון יעקב התראיינו ריינהולד באייר וגינתר אולמר לעיתון "למרחב". בכתבה, שפורסמה ב־13 בדצמבר 1963, טענו השניים כי הם אינם כת דתית כלל וכלל וכי אינם משתייכים לכנסייה ממוסדת כלשהי. הם הצהירו, "אנו פשוט מאמינים באלוהים, וכיוון שנאמר בברית הישנה 'כי אהבך יהוה אלוהיך', הרינו רוחשים אהבה לעם ישראל. אנו חושבים, שייעודה של ישראל להיות אור לגויים, ועל ידי קשרינו עם ישראל ושהייתנו זמן־מה בתוכה, נהיה משרתים ייעוד זה".399

שטפן לינק, חבר אגודת ברגר שהגיע ארצה עם המייסדת, הסביר את השקפת הקהילה הלא־פרשנית והלא־סמלית של כתבי הקודש. הם מאמינים בתנ"ך כפי שהוא כתוב, פשוטו כמשמעו, ואינם עונדים או מציגים את הצלב או כל סמל דתי אחר. אין פרשנות או כתבים משלימים למה שהוכרז כקדוש בברית הישנה והחדשה, והם מבינים את התנ"ך באופן מילולי ושלם.400

אחד מזקני קהילה נזכר במפגשים שלו עם אמה ברגר בזכרון יעקב, ותיאר את המייסדת כצנועה ומלאת שמחה ועוצמה. לדבריו, לכל מקום שהייתה הגיעה, אנשים נהו אחריה — אך היא לא התנהגה כמו מפקדת. תחת זאת, היא שירתה את הקהילה, אפילו ניקתה שירותים והרכיבה רהיטים מתוך תחושת ענווה. ברגר מעולם לא טענה כי היא השליחה היחידה של האל, והאיצה באחרים להתחבר לקווי היסוד של האמונה, כפי שהיא מתוארת בכתובים.401 הוא סיפר כי יום אחד, כאשר קראה בספר ירמיהו, נתקלה ברגר בפסוקים הבאים:402

כִּי קוֹל נְהִי נִשְׁמַע מִצִּיּוֹן, אֵיךְ שֻׁדָּדְנוּ; בֹּשְׁנוּ מְאֹד כִּי־עָזַבְנוּ אָרֶץ, כִּי הִשְׁלִיכוּ מִשְׁכְּנוֹתֵינוּ. כִּי־שְׁמַעְנָה נָשִׁים דְּבַר־יְהוָה, וְתִקַּח אָזְנְכֶם דְּבַר־פִּיו; וְלַמֵּדְנָה בְנוֹתֵיכֶם נֶהִי, וְאִשָּׁה רְעוּתָהּ קִינָה. כִּי־עָלָה מָוֶת בְּחַלּוֹנֵינוּ, בָּא בְּאַרְמְנוֹתֵינוּ־־לְהַכְרִית עוֹלָל מִחוּץ, בַּחוּרִים מֵרְחֹבוֹת. דַּבֵּר, כֹּה נְאֻם־יְהוָה, וְנָפְלָה נִבְלַת הָאָדָם, כְּדֹמֶן עַל־פְּנֵי הַשָּׂדֶה; וּכְעָמִיר מֵאַחֲרֵי הַקֹּצֵר, וְאֵין מְאַסֵּף. (ירמיהו ט: יח-כא)

ברגר חוותה חיזיון של קופסה שתנטרל התקפה אטומית, כימית או ביולוגית; מכשיר שיסנן מוות.403 בשנת 1977 הקימה האגודה בית ספר משלה כדי ללמד את חבריה הנדסה וייצור מסנני אוויר שיגנו על אנשים מפני התקפות אב"כ.404 החיזיון של ברגר עורר בה את האמונה כי משימתה של האגודה היא להגן על עם ישראל מפני כלי הנשק שישמשו נגדם, כך חזתה, באפוקליפסה הקרובה; זו המלחמה בין גוג למגוג שתקדם את הביאה השנייה של ישוע המשיח. לפני מותה של ברגר התבסס חלק גדול מההשקפה התיאולוגית של האגודה על קץ הימים, ובבית הספר למדו הילדים מה יתחולל באותה תקופה. ואולם לאחר מותה, וביתר שאת לאחר ששנת 2000 הסתיימה ללא אירועים קוסמיים כלשהם, החברים, הן בבית הספר הן מחוצה לו, עסקו פחות ופחות בנושא קץ הימים.

חברי אגודת בית־אל לא משתמשים במכשירים כגון טלוויזיה, מחשבים או טלפונים חכמים אלא למטרות עסקיות. הם מנותקים מהעולם החיצון ומקפידים על הכללים, שנקבעו תחילה על ידי אמה ברגר וכעת הם נקבעים על ידי בכירי הקהילה. הם נוהגים סגנון חיים שיתופי שבו הם חולקים את הדברים החומריים, ובכלל זה את כספם, כפי שהתנהלו חייו של ישוע בימי שליחותו, כך הם מאמינים, והם מכנים כל אחד מיישוביהם בשם 'קיבוץ'.

באגודת בית־אל שומרים את השבת, כי זהו יום המנוחה בישראל. בשעה עשר בבוקר הם מתכנסים בחדר האוכל בבניין המרכזי בזכרון יעקב ברחוב השקד 17. מבנה זה אינו כנסייה ואין עליו צלבים או סמלים וסימנים נוצריים אחרים. חברי האגודה אינם מתפללים יחדיו; הם מתפללים ביחידוּת ובשקט בעליית גג גדולה. אין להם תפילות רשמיות מלבד דבריו של ישוע בספרי הבשורה. לאחר התפילה החרישית זקני הקהילה קוראים בקול רם את כתבי הקודש ומפרשים לנוכחים את הכתוב. קיימת פרשנות אחת בלבד, נקודת מבט אחת בלבד — זו שנמסרת על ידי זקני הקהילה — ועיקרון זה משתרע אל מעבר לקריאה, אל החיים בכללותם.

בתחילה האמינה הקהילה כי ניתן לרפא באמצעות התפילה — וכי ביכולתה של אמה ברגר לרפא חולים. לפיכך, פנייה לאיש מקצוע העידה על חוסר אמונה. עם זאת, לאחר מותה של ברגר בגיל 65 עקב בעיות מעיים השתנו הדברים. הם עדיין מאמינים בכוחה של התפילה להביא לריפוי אלוהי, אך כעת הם נעזרים גם ברפואה המודרנית.

חברי קהילת בית־אל מאמינים שהאל מדבר אליהם באמצעות התפילה. אם יש להם שאלות ברומו של עולם שדורשות תשובות מכריעות, הם מתפללים לפתרון ומאמינים שהאל ישיב להם אם הם בעלי לב טהור. בהקשר זה, הבה נבחן את המקרה של א' ובן זוגה; שניהם נולדו בגרמניה אך גדלו בישראל מאז גיל ההתבגרות. בני הזוג חשו שהקהילה מטילה הגבלות מחמירות מדי ושקלו לעזוב — אך לא ידעו לאן ילכו או איך יסתדרו. מאז הגעתה לישראל עם הוריה ביקרה א' בגרמניה פעם אחת בלבד, אף על פי שגרמנית שוואבית הייתה השפה היחידה שבה שלטה. לבסוף, א' ובן זוגה ביקשו עזרה מהאל, והם מאמינים שהוא השיב כי הם מוכרחים לעזוב את הקיבוץ, ואף סיפק את שם הכפר בישראל שאליו יעברו.405

בשנת 1967 שהה בישראל לצורך פעילות מיסיונרית אלכסנדר באגו מאחוות הנצרות הקדומה (ראו פרק 6) וביקר באגודת ברגר. באגו הגיע לישראל בעבר והחליט שהכת שלו צריכה לעבור להתגורר כאן ולהקים קיבוץ נוצרי שישפיע על העם היהודי להכיר בישוע. ב־1969 הוא כבר היה חבר באגודת ברגר ושני מנהיגי הכת הקנדית שלו, אלכסנדר קורוץ (Kurucz) ויוליוס קובאסק (Kubasek) הבן, באו לבקרו בקיבוץ בית־אל החדש. בשנת 1970 שלחה אגודת ברגר שליח לחווה בברייט, אונטריו, כדי לשכנע את חברי כת האחווה למכור את אדמתם ואת חפציהם ולעבור לזכרון יעקב. בשנת 1971 הגיעו האחיות ברגר בעצמן לחווה הקהילתית לפעילות מיסיונרית. בסופו של דבר, עשרות משפחות מהאחווה עברו להתגורר בישראל, תחילה בזכרון יעקב, אחר כך בהר הכרמל ולבסוף בעמק יזרעאל. הן הצטרפו לאגודת ברגר והשפיעו בדרכן על הכת. לפני שהפלג הקנדי דובר ההונגרית הגיע לזכרון יעקב, היו חסידיה של אמה ברגר כמעט כולם אירופים דוברי גרמנית.

בשנת 1974 הפכה אגודת ברגר באופן רשמי לקיבוץ בית־אל, או קהילת בית־אל, על שם המקום העתיק בשומרון שבו, לפי האמונה, חלם יעקב את חלומו המפורסם (בראשית כח: י-יז). כל הרכוש הפך לרכוש משותף של כל חברי הקהילה, כמו בכל קיבוץ אחר בישראל בעת ההיא.406

לאחר ההתיישבות הראשונית של אגודת בית־אל בישראל, חלק גדול מהשקפתם התיאולוגית כמיסיונרים, התמקד בהבאת בשורתו של ישוע לעם היהודי. השקפה זו נותרה בעינה, אם כי בחשאי, עד לאחר מותה של אמה ברגר ב־14 באוקטובר 1984. היא לא אסרה על פעילות מיסיונרית בקרב עם ישראל, בניגוד למטרתה המוצהרת, ולאחר מותה המיסיון נאסר לחלוטין על ידי זקני הקהילה,407 אלא אם כן ניגש אליהם יהודי ושאל אותם על אמונתם. אז — ורק אז — היו רשאים חברי הקהילה לדון בדתם עם אחרים.408 הם הואשמו בפעילות מיסיונרית בפעם הראשונה על ידי מפלגת חרות בשנת 1963, כאשר חברי הקהילה חילקו ממתקים לילדי זכרון יעקב זמן קצר לאחר הגעתם למקום.409

לאחר מלחמת יום הכיפורים ב־1973, מדינות ערב המקיפות את ישראל, שאף לא אחת מהן חתמה על הסכם שלום עם מדינת היהודים, החלו לחפש ולפתח טילים ארוכי טווח שיכולים לשאת גז או ראש נפץ כימי. כאמור, לאמה ברגר הייתה התגלות על כך שעל הקהילה לבנות "קופסה שתסנן את המוות" כדי להגן על ישראל מפני הנשק החדש הזה.410 חלק מבני הקהילה האמינו כי אם ילמדו הנדסה, הם יוכלו לפתח מערכת סינון גז שתגן מפני סוג חדש זה של לוחמה. הקהילה החלה ללמוד את המקצועות הרלוונטיים בתחום ההנדסה, וללא הכשרה פורמלית פיתחה מערכת סינון אב"כ שלמה, והשיקה את תעשיות זכרון יעקב בע"מ. "הם חשבו שאנחנו משוגעים. הם צחקו עלינו", אמר אלברכט פוקס מקהילת בית־אל לאחר שהציג את המערכת החדשה שלהם לחיל הג"א (הגנה אזרחית) בצה"ל.411

בינואר 1991 חוותה ישראל מתקפת טילים מצד עיראק. סדאם חוסיין, השליט העיראקי, השתמש בעבר בנשק כימי נגד איראן ונגד אנשיו שלו, ורצח אלפי אזרחים לכל הפחות. הוא תקף את ישראל באמצעות סקאדים, טילים בליסטיים לטווח בינוני, ולא היה ידוע אם ראשי הנפץ שלהם היו מצוידים בנשק כימי. הישראלים נצטוו לאטום בצורה הרמטית חדרים בבתיהם באמצעות יריעות ניילון ומסקינג טייפ, להיכנס לחדרים האטומים הללו ולעטות מסכות גז כאשר נשמעה אזעקה. עם זאת, בזכרון יעקב הותקנו מערכות הסינון של תעשיות בית־אל במקלטים הפרטיים של הקהילה, וכך הם הפכו למקלטים האזרחיים הבטוחים ביותר בישראל. חברי קיבוץ בית־אל פתחו את המקלטים בפני חבריהם ושכניהם, רובם יהודים דתיים.412 ייתכן שקהילת בית־אל האמינה כי שלב האקסטזה בהישג יד, וזה היה ייעודם. מדינת ישראל הפכה ללקוחה של מערכות הסינון שלהם לשימוש אזרחי וצבאי, נוסף על גרמניה, ארצות הברית, הברית הצפון־אטלנטית (נאט"ו) וצבאות נוספים ברחבי העולם.413 זקן קהילת בית־אל, גרהרדט שטריילר (Gerhardt Streiler), אמר אז, "עלינו לעזור להגן על ישראל כי, כפי שנאמר בתנ"ך, המשיח יציל רק את היהודים וקבוצה קטנה של גויים שחיים בשלום ביניהם. יש בכי עמוק בליבנו על מה שקרה במדינה שלנו, ואנו מבקשים סליחה".414

האקסטזה לא הגיעה, אף על פי שהקהילה היהודית (ברובה) הייתה אסירת תודה, ואף על פי שיחסה של הקהילה המקומית, הישראלים בכלל וממשלת ישראל, השתנה במהירות והפך למכיל יותר כלפי קהילת בית־אל. הדבר אִפשר להם להרחיב את שליחותם, וחברי קהילה רבים זכו במעמד של תושב קבע. בזכות מעמד זה התגייסו חלק מהחברים ליחידות מודיעין מיוחדות בצה"ל, והגברים בני השמונה־עשרה (הנשים אינן משרתות מסיבות דתיות) אף קיבלו אזרחות ישראלית. לא כל חברי הקהילה ראו בעין יפה את הגיוס לצה"ל, שכּן הם מחשיבים עצמם לפציפיסטים. אף על פי שעודדו את הצעירים להתגייס ליחידות מודיעין וליחידות תומכות לחימה בלבד, חלקם בכל זאת התנדבו לתפקידי לחימה. יתרה מזו, בשנת 2000 לא החל עידן קץ הימים שחזתה אמה ברגר.

שילובם של כל הגורמים הללו — הגיוס לצה"ל, האקסטזה שלא נראתה באופק, מותה של אמה ברגר וסיומה המוחלט של הפעילות המיסיונרית — דחף חלק מהחברים לעזוב את הקהילה לנצח. מי שעזבו לא קיבלו בחזרה את השקעותיהם הראשוניות, הנאמדות כיום בסכומים הנעים בין מאתיים לארבע־מאות אלף אירו למשפחה.415

גינטר אולמר, הראשון ששמע את קריאתו של האל לבוא לישראל, עזב את אגודת בית־אל עם אשתו גרטל ב־1985, לאחר מותה של ברגר. הוא שינה את שמו לגדעון, והפך לבכיר בקהילה המשיחית פניאל בטבריה, קהילה בעלת קשרים עם יד השמונה ואלכסנדר באגו (ראו פרק 5).416 גם אנשים אחרים עזבו את הקהילה.

הקהילה המשיחית פניאל היא שילוב של יהודים ונוצרים, ובכללם ישראלים ילידי הארץ, מהגרים בעלי מעמד חוקי וזיקה יהודית כלשהי (בין שמבחינה הלכתית ובין שלא) וזרים בעלי מעמד חוקי ובלתי־חוקי המתגוררים בישראל. כולם מאמינים שישוע הוא בן האלוהים והמשיח. קהילה זו וקהילות נוספות הדומות לה, המיישרות קו עם התנועות המשיחיות השונות, מקיימות פעילות מיסיונרית בקרב יהודי ישראל, מטיפות לכך שישוע הוא אדונם ומושיעם, וצומחות במהירות. ב־17 בפברואר 2014, בעת ביקור בחוות הקהילה בברייט, אונטריו, ביתה הקודם של אחוות הנצרות הקדומה, הייתי עֵד להתכנסות של מאות יהודים משיחיים בוועידה שמטרתה לסייע להם לעלות לישראל בחסות ארגון השיבה Return Ministries (ראו פרק 6).

יש להבדיל בין תנועות משיחיות, המאחדות נוצרים ומאמינים בעלי זיקה יהודית כלשהי בקהילה אחת, ובין תנועות יהודיות משיחיות, המאמינות בישוע אך טוענות כי לכולם יש זיקה יהודית, והרואות עצמן, לפחות כלפי חוץ, כיהודיות (ראו פרק 4). שתי התנועות המשיחיות מקיימות פעילות מיסיונרית בקרב היהודים פנים אל פנים ובאינטרנט. לרוב הם טוענים שהם יהודים בלי לומר שהם משיחיים, ומזמינים יהודים לארוחת שבת, ללימודי תנ"ך או לתפילות, כדי להמיר את דתם. כשנושא הפעילות המיסיונרית הוסדר לאחר מותה של אמה ברגר, עזב גינטר אולמר לקהילה המשיחית בטבריה והתגאה בפעילות המיסיונרית שלו בקרב כל מגזרי החברה הישראלית, ובכלל זה יהודים, ערבים (נוצרים ומוסלמים) ודרוזים.417 חברים אחרים מאגודת בית־אל באו בעקבותיו לטבריה.

הפיצול בקהילת בית־אל קרה בחלקו בשל האמונה הפנים־קהילתית כי אמה ברגר לא תלך לעולמה עד שיחל שלב האקסטזה. מותה טלטל את הקהילה עד היסוד.418 אחותה של ברגר, אלזה, שהייתה מנהלת הכספים, קיבלה עליה את התואר אֵם הקהילה, אך לא הייתה לה הכריזמה של אחותה, ובסופו של דבר הפכה הכת לדמוקרטית יותר בבחירותיה. אלכסנדר קורוץ, לשעבר בכיר באחוות הנצרות הקדומה, הפך לבכיר בקהילת בית־אל. אלברכט פוקס (גם הוא בכיר לשעבר באחווה), גרהרדט שטריילר ואלזה ברגר היו גם הם בכירי הקהילה עד מותה של אלזה ביום שני, 9 באוגוסט 1993. קודם לכן, עם מותה של אמה ברגר וההשפעה המתגברת של סיעת האחווה הקנדית, נעצרה כל פעילות מיסיונרית, סמויה או גלויה.419 כאשר חלפה שנת 2000, השנה שאמה ברגר האמינה כי תאותת על ראשיתו של הארמגדון, התרחקה הקהילה מהאמונה שקץ הימים ממשמש ובא.420

שתי קבוצות של זקני קהילה הוקמו כדי לנהלה, האחת לעניינים רוחניים והאחרת מנהלית. כל גוף מורכב משבעה בכירים, חלקם יושבים בשתי הקבוצות. הרכבו של הגוף הרוחני נחשף לחבריו באמצעות התגלות, ואילו הגוף המנהלי נבחר בבחירות דמוקרטיות של חברי הקהילה. חברי הקבוצה הראשונה, הרוחנית, נחשבים כולם לתלמידיה של אמה ברגר.421

בשנת 2004 החל משרד הפנים להעניק לחברי אגודת בית־אל מעמד של תושבוּת קבע בתנאים מסוימים. לכל חבר קהילה המשרת שירות מלא בצה"ל ואשר מוותר על אזרחותו הגרמנית, הקנדית או האחרת, מוענקת אזרחות ישראלית ללא סייגים וכן לבת זוגו ולילדיו, שאף הם חייבים לוותר על אזרחותם האחרת לצורך כך. כפי שציין ישראל יונגינגר, חבר ותיק באגודת ברגר, ילדיהם מתגייסים ליחידות מודיעין מובחרות, והדבר מלמד על נאמנותם ועל האמון שרוחשות להם הרשויות בישראל. החברים המבוגרים מתנדבים לתפקידים שונים ברחבי הארץ כדי לעבוד את האל ולסייע לישראל.422

בשנת 2008 מנתה הכת כאלף וחמש־מאות חברים ברחבי העולם, מהם בין שש־מאות לשבע־מאות איש חיו בישראל בארבעה יישובים שונים, כשקהילת בית־אל בזכרון יעקב היא הכנסייה־האם. מאתיים מהם היו ישראלים ילידי הארץ. לשלוש־מאות וחמישים מבוגרים ומאה וחמישים ילדים היו יחדיו כשלושים וחמישה בתים פרטיים, חווה, מקלט שיכול להגן מפני הפצצות גרעיניות, ביולוגיות או כימיות, ומפעל גדול למדי. האחרים מתגוררים בקיבוץ שָׁלֵו שבתוך מושב מגן שאול בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל, בקיבוץ שילוח שבתוך היישוב הקהילתי בני יהודה בדרום רמת הגולן ובכנסייה באזור התעשייה שח"ק בצפון השומרון.423

בשנת 2015 דווח כי שמונה־מאות איש חיים בקיבוץ בית־אל ושבע־מאות חברים נוספים פזורים ברחבי הונגריה, רומניה, קנדה, אפריקה וגרמניה, בשל העובדה שלא הצליחו להשיג אשרות כניסה לישראל.424 אף על פי כן, שבע־מאות החברים החיים בחו"ל נתפסים כקונפדרציה רופפת של אנשים המביעים עניין בתנועה ולא כחברי כת בפועל.425

התעשיות השונות של הקבוצה בישראל, נכון לנובמבר 2015, סיפקו שבע־מאות מקומות עבודה לישראלים שאינם קשורים לקהילה.426 בית־אל תעשיות הפכה, בשלב זה, לספקית עולמית מובילה של טכנולוגיה ומכונות ביטחוניות צבאיות בשיתוף עם צה"ל וממשלת ישראל.427

עד שנת 2016 התגאתה אגודת בית־אל במספר חברים בישראל שנע בין שמונה־מאות לתשע־מאות, הכולל גם את קיבוץ שָׁלֵו ואת שאר קהילות הלוויין הקטנות. אחד מזקני הקהילה טען אז כי נרשמה צמיחה מקיפה בכל המיזמים העסקיים והצהיר כי הם מתמקדים בעיקר בהספקת מקומות עבודה לכל תושבי האזור. ואכן, קבוצת בית־אל מעסיקה למעלה מאלף ושלוש־מאות עובדים בישראל.428 הקבוצה גדלה בכמאתיים חברים, קצב צמיחה של שלושים אחוז בתקופה של שמונה שנים. בית־אל תעשיות, העוסקת אך ורק בייצור מערכות סינון (מפני נשק גרעיני, ביולוגי וכימי), מונה חמישה מפעלים בישראל ומעסיקה שמונה־מאות עובדים.429 נכסי אגודת בית־אל הסתכמו ביותר ממאה מיליון דולר בשנת 2008, והבעלות על הקרקעות שלהם מסתכמת בשבעים דונם בזכרון יעקב, במאה ושבעים דונם בפרדס חנה, במאתיים ושלושה דונם וחצי בבנימינה, בדונם וחצי בחיפה ובנכסים בצידה המזרחי של הכנרת.430 רוב הקרקעות בפרדס חנה ובבנימינה משמשות לחקלאות ולתעשייה. הם גם הקימו מפעל על קרקע ששטחה עשרת־אלפים מ"ר בפארק תעשייה בצפון השומרון — באזור התעשייה שח"ק שליד ההתנחלות שקד בצפון הגדה המערבית. מפעל זה מעסיק מאות ישראלים המתגוררים באזור הנחשב לכבוש בעיני חלק גדול מהקהילה הבינלאומית.431

בשנת 2018 הקבוצה עדיין נשלטה על ידי שני הגופים של שבעת זקני הקהילה, הרוחני והמנהלי. חברי המועצות הללו הם כולם גברים הטוענים לקבלת ייעוד רוחני, אשר קיבל את אישורם של זקני קהילה אחרים, אך חברי המועצה המנהלית (המכוּנה הוועדה או המזכירות) נבחרים באופן דמוקרטי על ידי הקהילה הרחבה לכהונה בת שלוש שנים. מועצת הזקנים הרוחנית מחליטה יחד עם המזכירות מי יוצא לחו"ל, ללמוד באירופה, ומי נשאר ללמוד בארץ. באופן כללי, נראה שהזקנים הרוחניים הם האחראים בפועל. פעמיים בשנה מתקיימת אספה כללית לכל החברים ונמסר דיווח מהמזכירות על המצב הפיננסי — ההשקעות, התעשיות, החשבונות, הפנסיות, ארגוני הצדקה, ובאופן כללי מהיכן מגיע הכסף ולאן הוא הולך. הדיווח כללי מאוד, ונראה כי חבר קהילה ממוצע אינו מודע לפרטים. רק כמה זקני קהילה יודעים באמת כמה כסף יש לקבוצה, איפה הוא נמצא והיכן הוא מושקע.432

כיום ילדי קהילת בית־אל לומדים בעברית, וגרמנית נלמדת כשפה שנייה החל בגיל הגן. מורים ישראלים ועובדי מעונות יום דוברי עברית מאיישים את בתי הספר ואת שאר מוסדות החינוך, ומבטיחים כי בני הנוער ידברו עברית רהוטה. דור חדש זה של אגודת בית־אל מקבל הדרכה בעבודה מעשית ובנושאים טכניים כגון הנדסה, ידע שהוא הכרחי להמשך קיומן של התעשיות שבבעלות קבוצת בית־אל ואף מאפשר לחלק מהם להשתלב ביחידות ההייטק של צה"ל. ייתכן שאסטרטגיה חדשה זו הייתה מוצלחת מדי לטעמם של כמה מוותיקי האגודה מכמה סיבות. מערכת האמונות המקורית שלהם הדגישה את הפציפיזם; הם לא רצו לפגוע בעם היהודי בכך שאנשים דוברי גרמנית יסתובבו ברחבי הארץ במדי צבא ויישאו נשק; וזקני הקהילה חששו שחשיפה רבה מדי לחברה הישראלית תגרום לכך שבני הנוער יעזבו את הקהילה ואת האמונה הדתית.

החל באוקטובר 2020 חוותה האגודה עלייה משמעותית במספר הצעירים שלומדים באוניברסיטאות בגרמניה ובשווייץ. ייתכן שתופעה זו קשורה לתופעה אחרת: צעירים העוזבים את הקהילה, נישואי תערובת עם ישראלים מבלי שימירו את דתם, ובאופן כללי היטמעות בחברה הישראלית. לדברי א', זקני הקהילה נוקשים מדי והכללים קשים מדי עבור הדור שלה (הדור השני) והדור של הילדים שלה (הדור השלישי) מכדי להמשיך להתגורר שם, וזו הסיבה לכך שפחות אירופאים דתיים מגיעים לישראל כדי להצטרף אל הקהילה ולכך שרבים מצעירי הקהילה מתחתנים מחוץ לקיבוץ.433 להלן א' מסבירה את המצב מנקודת מבטה של מי שעזבה את הקהילה:

אין גמישות, אין דיון על שום דבר. לא הצלחנו ללמוד שום דבר מלבד מה שנדרש, ולילדים שלנו הייתה רק קהילה קטנה וסגורה לגדול בה. התנכרו לילדים שלנו בבית הספר. ההרגשה הייתה שהקהילה והמשפחה הם רק חלק ממכונה, לא קהילה או משפחה אמיתית. הרגשנו מוגבלים, חנוקים, ורצינו לנהל חיים ישראליים נורמליים.

גדלתי כאן מגיל ההתבגרות, ובצעירותי היינו צריכים לעשות כל מה שאמה ברגר אמרה לנו לעשות בלי לשאול שאלות. לילדים אסור היה להטיל ספק בכלום. אם אמרו לנו לעשות משהו ולא הסכמנו איתו ושאלנו למה, התשובה תמיד הייתה "כי אמה ברגר אמרה".

בדור שלי ואחריו זה הפך לבעיה גדולה בין האנשים שעבדו לאנשים שלא עבדו. היה מתח רב בין האנשים הללו. יותר מדי אנשים לא תרמו לחברה או נסעו לאירופה ללמוד.

גם זה לא היה קל. לא נתנו לנו הרבה כסף כשעזבנו, ואנחנו לא מוכשרים לעשות כמעט כלום. הילדים שלנו אמנם בבית הספר ויש לי ילד בצה"ל עכשיו, ואני מקווה שזה יהיה אחרת בעבורם. זו הייתה פרידה שקטה מהקהילה, ועדיין יש לנו שם משפחה. אין טינה משני הצדדים.

אנחנו עדיין דתיים ומאמינים, ואנו מצטרפים לטקסים בכנסייה המשיחית בכל שבת בכפר המקומי שלנו. אנחנו אוהבים את ישראל ואת העם היהודי, והתיאולוגיה שלנו נשארת זהה. אלף שנים הן כמו יום בעבור אלוהים, ואנו ממתינים לשלב האקסטזה בכובד ראש.434

נכון לשנת 2021 רוב חברי בית־אל בחו"ל עלו לישראל או התרחקו מהקהילה. עדיין יש כארבעים עד חמישים חברים שחיים בגרמניה, ואחרים פזורים ברחבי אירופה. אנשים אלו תורמים מעשר שנתי לקיבוץ, אך בניגוד לחברים המתגוררים בישראל, הם אינם נדרשים לתרום את כל כספם ורכושם לתנועה. כל המבנים והעסקים שהיו בבעלות הקהילה בקורנטל נמכרו. שטפן לינק הסביר כי אחרי חמישים ושתיים שנים בישראל הם מעריכים את "המתנה הגדולה שלנו להיות עם היהודים", שהם הגיעו לכאן ללא כל ציפיות והאמינו כי אם יברכו את ישראל, הם אכן יתברכו, וכי הם חשים שהדבר נשא פרי.435

מכיוון שרוב חברי הקהילה חיים בישראל, כדי להמשיך ולשגשג אגודת בית־אל צריכה להסתמך כעת על גידול טבעי ועל בדלנות. עם זאת, חלק מהחברים ממשיכים לעזוב את הקהילה בשל כלליה המחמירים, וכן בשל העובדה שהדור הצעיר דובר עברית רהוטה ונחשף לחברה הישראלית הכללית, ובכלל זה לצה"ל. בישראל הגברים חברי אגודת בית־אל לומדים תנ"ך וחקלאות או הנדסה, בעוד שהנשים לומדות תנ"ך ומקצועות נוספים הרלוונטיים למשימותיהן המסורתיות — עבודה במכבסה ובמטבח הקהילתיים והפעלת יריד האמנות והאוכל הביתי. הנשים לא הפכו למנהיגות דתיות או לבעלות תפקידים בכירים, ואינן עובדות בהנדסה או משרתות בצבא, שכּן האגודה לא מתירה להן זאת. להלן א' מתארת את המצב:

זו החלטה קשה לעזוב, שכּן כל הכנסותיך הועברו לקהילה במשך כל חייך, כך שאין לך חסכונות ויש לך רק הבנה בסיסית בעברית. כמו כן, העובדה שגדלת בסביבה מוגנת לחלוטין והתחנכת לעבודה רק במקום אחד לא מכשירה אותך להצליח בעולם הישראלי האמיתי. רק לאחר כמה שנים של הרהורים החלטנו לעזוב [את הקהילה]. העזנו לנסות לגדל משפחה בישראל. חברים אחרים, לעומת זאת, עוזבים את ישראל לגרמניה או למקומות אחרים.436

בעשור האחרון נבנה בפארק התעשייה ספיר בערבה מפעל חדש המתמחה בהזרקת פלסטיק ועיבוד שבבי. אחת לשבוע נהגה הנהלת בית־אל תעשיות להטיס את מטוס החברה הפרטי מנמל התעופה מגידו שליד קיבוץ שָׁלֵו שלמרגלות הגלבוע עד למפעל, אך לאחרונה החלו חברי הקהילה להתיישב ביישוב הקהילתי ספיר.437 ספיר ממוקם באמצע שום מקום במדבר, בין ים המלח לאילת. א' התייחסה לחברים שהתיישבו בו כאל "משפחות אחדות המפנות את הדרך", אזכור ליוחנן המטביל, המבשר על ישוע כמשיח.438

לסיכום, אמה ברגר גדלה בהרי האלפים השוואביים כחלק מקהילה דתית אוונגליסטית. זהו האזור שהוליד את אגודת המקדש הפרו־ציונית (בתחילה) וקבוצות פרוטסטנטיות פיאטיסטיות אחרות, שפירשו את כתבי הקודש באופן כזה שלדעתן עלה בקנה אחד עם הכנסייה המקורית בירושלים. על פי זרם זה של הנצרות היהודים נתפסים כקרובי משפחה וכמפתח להשגת שלום עלי אדמות, ולא כאומה של רשעים שדחו את ישוע ושיש להכניעם באמצעות המרת דת או מוות. ואולם, כשם שהטמפלרים איבדו את אמונתם בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועליית הלאומיות הגרמנית והנאציזם, כך התרחקה משפחת ברגר מהחינוך הנוצרי האוונגליסטי וסייעה במאמץ המלחמתי הגרמני. חלק מבני המשפחה אף אימצו לחיקם את המפלגה הנאצית.

נראה שאמה ברגר לא אימצה את הנאציזם, בניגוד לאביה יוהנס, לאחותה אלזה ולאחיה ששירתו בצבא הגרמני ולדודה גוטלוב, שהיה בריגדיר גנרל באס אס. עם זאת, היא שירתה כאחות ודיאקוניסה, טיפלה בגרמנים שנלחמו בעולם וביהודים, וייתכן שהייתה חלק מיחידה רפואית של האס אס שצילמה קורבנות יהודים ברנטגן למען "המדע". ההתגלות שחוותה לאחר המלחמה, ואולי גם רגשות האשמה שפעפעו בה לנוכח גורלה של יהדות אירופה ותפקידה של משפחתה באותן הזוועות, השיבו אותה לחיק הנצרות האוונגליסטית של נעוריה, להשקפה פיאטיסטית ולייסוד כת פרו־ציונית חדשה של הנצרות האוונגליסטית, שמטרתה ליישב באופן פעיל את ארץ ישראל ולהכין את הדרך לביאה השנייה. בתחילה ברית זו עם העם היהודי לוּותה במסר על אהבתו של ישוע ליהודים; מאוחר יותר טוהרה הברית מכל מסר שעלול להתפרש כמיסיונרי.

עם זאת, לא כל חברי אגודת ברגר נשארו נאמנים לחזונה של אמה. חלקם חיפשו קהילות נוצריות אחרות בישראל, הן לפני מותה ובוודאי אחריו. הבולט ביותר היה כנראה גינטר אולמר, שהצטרף לקהילת היהודים והנוצרים המשיחיים בטבריה, קהילה אשר מקיימת באופן גלוי פעילות מיסיונרית בקרב היהודים בישראל. בעקבות מותה של אמה ברגר התפצלה הקהילה לכמה כיוונים:

1. מי שעזבו את הקהילה והתחברו לקהילות משיחיות שונות בישראל כדי לקיים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים או לסייע לה.

2. מי שעזבו את הקהילה כדי לתור אחר אורח חיים מחמיר פחות, אך נשארו בישראל, הצטרפו לחברה הישראלית הכללית ובו־בזמן התחברו לנוצרים משיחיים אחרים למען תחושה של קהילה, לאו דווקא כדי לקיים פעילות מיסיונרית בקרב יהודים.

3. מי שעזבו את ישראל ושבו לארצות מוצאם, או לארצות מוצאם של הוריהם, ומקיימים קשרים רופפים עם הכנסיות המקוריות של משפחותיהם או מתנכרים אליהן בצורה מוחלטת.

4. אי־אלו צעירים מאגודת בית־אל עזבו את הקהילה אך נשארו בישראל כישראלים. חלק מהם שומרים על קשר עם משפחותיהם, אך נטמעים בחברה היהודית הישראלית, נישאים ומתיישבים ביישובים יהודיים בתוך תחומי ישראל או ביהודה ושומרון, ומגדלים את ילדיהם כיהודים, ישראלים חילונים, או במשפחות מעורבות, יהודיות־נוצריות, ללא כל קשר למשיחיות.

5. הקבוצה הגדולה ביותר היא מי שנשארו בקהילות בית־אל. חברים אלה ממשיכים להאמין ומוציאים אל הפועל את החזון של אמה ברגר.

בקרב חברי אגודת ברגר חל שינוי תיאולוגי מעניין בכל הקשור להתרחשותו הקרובה של קץ הימים. בעקבות מותה של אמה ברגר ולאחר ששנת 2000 חלפה בלי שום סימן לבואו, היה זה כמעט ודאי שמערכת האמונה שלהם תקרוס, והיא אכן קרסה, אבל לא כמו שחשבתי כשהתחלתי לחקור קהילה זו. הסדקים בקהילה החלו להתרחב, אך נדמה היה שהם מתאזנים לנוכח היקף העושר העצום שמייצרים מפעליה. אם אדם רוצה לעזוב את הקהילה, הוא או היא עוזבים כמעט בלי כלום, אף על פי שהכת מרוויחה מאות מיליוני דולרים מדי שנה. אנשים עוזבים את הקהילה, אבל לבני הדור השני לא קל לעזוב ולקיים את עצמם בישראל, ואין להם קשרים רבים עם מה שנותר מהעיירות ומהכפרים המקוריים שלהם בגרמניה ובאירופה כולה. בעבור הדור השלישי התמונה שונה לחלוטין. בני דור זה, ילידי אגודת בית־אל, נמצאים במסלול ישיר לאזרחות הישראלית. הם שולטים בעברית, רבים מהם עובדים, מתרועעים ומשרתים בצה"ל עם ישראלים. הדור החדש הזה, ברובו, לא יישאר בחברה הסגורה והדתית הקיצונית של ה"קיבוצים", אלא יעזוב וייטמע בחברה הישראלית. מגמה זו עשויה להסביר תופעה שאירעה לאחרונה בקהילת בית־אל: הזקנים הסיגו לאחור את תהליך הליברליזציה של הקהילה והחלו לשלוח את ילדיהם לבתי ספר תיכון בגרמניה. אין לדעת בשלב זה אם אותם בוגרי תיכון ישובו ויתגייסו לצה"ל או יישארו בגרמניה וילמדו באוניברסיטה, וישובו לישראל לאחר שיעברו את גיל הגיוס.

בהיעדר אמונה במיידיוּת של קץ הימים, קהילת בית־אל צפויה להיפתח עוד יותר לחברה הישראלית לפי הדגם של התנועות הקיבוציות — שהחלטתן לפתוח את שעריהן בפני זרים ולאפשר לחבריהן לעבוד מחוץ לקיבוץ חוללה מהפכה והחייתה את הקיבוצים. נותר לראות כיצד בדיוק תעצב את עצמה אגודת בית־אל כדי לשרוד, אך הייתי משער כי בעוד חמישים שנה יהיה קשה להבחין בין חברי הקיבוץ הנוצרי בית־אל לבין חברי הקיבוץ היהודי מגידו. כמובן, אם זקני הקהילה יחליטו להכניס מרכיבים משיחיים לתוך קהילתם, כפי שעשו לאחרונה קהילות נוצריות אחרות, כל האפשרויות פתוחות. חשיפה של חברי הקהילה לקהילות משיחיות אחרות, שגם הן לרוב ישראליות, וחדירה זו של ישראלים משיחיים לשורותיהם עשויה לשמר את אמונתם הנוצרית, אם כי במחיר כבד.

329 שאף 1857, עמ' 96; מצוטט אצל ריילטון 2000, עמ' XVIII.

330 פרי 1996.

331 ריילטון 2000, עמ' 214.

332 שם, עמ' 214-213.

333 עוד על קורנטל, הרנהוט והפיאטיסטים הראשונים, ראו בפרק המבוא אצל יודין 2021 (בתת־הפרק The Emergence of North American Evangelism ובתת־הפרק Roots in European Pietism).

334 רמפל 1998, עמ' 47.

335 יפה 2012, עמ' 272.

336 שמידגל וקרק 2008.

337 יפה 2012, עמ' 273.

338 רמפל 1998, עמ' 47.

339 שמידגל וקרק 2008, עמ' 186; פזקש 2016.

340 מתוך התכתבות בדואר האלקטרוני עם ההיסטוריון והחוקר ד"ר פולקר יארן (Volker Jarren) ב־31 במרס 2021.

341 מתוך ריאיון שנערך ב־4 במרס 2021 עם א', חברת הקהילה שנולדה בגרמניה והגיעה לישראל עם הוריה כשהייתה פעוטה. היא מתגוררת עד היום באגודת ברגר בזכרון יעקב. הוריה היו ממייסדי האגודה.

342 שמידגל וקרק 2008, עמ' 186.

343 פזקש 2016.

344 יפה 2012, עמ' 273.

345 פזקש 2016.

346 ארכיון הדה־נאציפיקציה בגרמניה, תיק #StAL EL 901--10_Bü 64_0003.

347 המרכז להיסטוריה ולתרבות תעשייתית בוופרטל, מידע באדיבות מרקוס טוברט (Teubert), הגיע בדואר אלקטרוני ב־7 וב־9 באפריל, 2021; התכתבות עם ד"ר יארן.

348 מתוך הריאיון עם א'.

349 לעיל, הערה 18.

350 ארכיון הדה־נאציפיקציה בגרמניה, תיק #StAL EL 902--10_Bü 1118_0066-0083.

351 ארכיון הדה־נאציפיקציה בגרמניה, תיק #StAL EL 902--10_Bü 1118_0004-0024,0033,0048.

352 רמפל 1971, עמ' 117-105; רמפל 1998, עמ' 47, 55.

353 טריג 2011, עמ' 34.

354 שמידט ואחרים 2015.

355 פזקש 2016.

356 שם.

357 שמידגל וקרק 2008, עמ' 186.

358 שם.

359 שם; מתוך ריאיון שנערך ב־4 בדצמבר 2008 עם חברי קהילה בכירים באגודת בית־אל; מתוך הריאיון עם א'.

360 אנץ 1976, עמ' 17.

361 יפה 2012, עמ' 273.

362 קולמן 2019.

363 ארכיון העיר קורנטל־מינשינגן (Korntal-Münchingen), תיק KM/2-315, מיקרופיש 8 ו־14; מידע באדיבות אלכסנדר ברונוטה (Brunotte), הגיע בדואר האלקטרוני ב־6 וב־9 באפריל 2021.

364 מרטין ווייבלר, קטעים מתולדות אגודת אמה ברגר, 6 באפריל 2021.

365 שם.

366 שם; שמידגל וקרק 2008, עמ' 186.

367 יפה 2012, עמ' 273.

368 שמידגל וקרק 2008, עמ' 187-186.

369 קולמן 2019.

370 יפה 2012, עמ' 272.

371 קולמן 2019.

372 "ברגר" 1972.

373 יפה 2012, עמ' 273.

374 שמיר 1963.

375 מתוך ריאיון שנערך ב־24 באוגוסט 2008 עם חבר מועצת הזקנים של אגודת בית־אל.

376 ווייבלר, קטעים מתולדות אגודת אמה ברגר.

377 מתוך הריאיון עם חבר מועצת הזקנים של אגודת בית־אל.

378 ווייבלר, קטעים מתולדות אגודת אמה ברגר.

379 קולמן 2019.

380 מתוך שיחה עם ד"ר יארן ב־28 במרס 2021.

381 שמידגל וקרק 2008, עמ' 187.

382 יפה 2012, עמ' 273.

383 פרידלר 1980.

384 ברקוביץ 2015.

385 שמיר 1963.

386 שם.

387 פרידלר 1980; האוזמן 1998.

388 בר יוסף 2008.

389 "מלון זכרון בבג"ץ" 1973.

390 שמידגל וקרק 2008, עמ' 189-188.

391 שילנסקי 1991.

392 מתוך הריאיון עם א'.

393 מתוך הריאיון עם א'.

394 קולמן 2019.

395 רטנר 2004.

396 שמידגל וקרק 2008, עמ' 187.

397 יפה 2012, עמ' 274.

398 קולמן 2019; יודין 2021, עמ' 13.

399 שמיר 1963.

400 ברקוביץ 2015.

401 מתוך ריאיון שנערך ב־6 ביוני 2016 עם חברי מועצת הזקנים של אגודת בית־אל.

402 פזקש 2016.

403 שם.

404 כיום הדבר נקרא פשוט נשק להשמדה המונית.

405 מתוך הריאיון עם א'.

406 קולמן 2019.

407 שם.

408 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם חברי מועצת הזקנים של אגודת בית־אל.

409 שמיר 1963.

410 פזקש 2016.

411 האוזמן 1998.

412 מתוך התכתבות עם עינב מיכאלי, שכנה יהודייה של הקהילה בזכרון יעקב שהתפנתה למקלט של בית־אל במלחמת המפרץ ב־1991.

413 פזקש 2016.

414 האוזמן 1998.

415 שמידגל וקרק 2008, עמ' 192.

416 מתוך התכתבות בדואר האלקטרוני עם ד"ר פול שמידגל מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב־4 בנובמבר 2020.

417 אולמר 2013.

418 שמידגל וקרק 2008, עמ' 190.

419 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם מועצת הזקנים של קהילת בית־אל.

420 מתוך הריאיון עם א'.

421 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם מועצת הזקנים של קהילת בית־אל; פזקש 2016; שמידגל וקרק 2008, עמ' 190.

422 קולמן 2019.

423 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם מועצת הזקנים של קהילת בית־אל.

424 ברקוביץ 2015.

425 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם מועצת הזקנים של קהילת בית־אל.

426 ברקוביץ 2015.

427 משרד הביטחון והאגף לייצוא ביטחוני 2015, עמ' 3-1, 375-374.

428 ריאיון עם זקן הקהילה.

429 מתוך סרט תדמית של בית־אל תעשיות: https://youtu.be/Fdhmxncd0qc.

430 דגני וקרק 2013, עמ' 234.

431 מתוך הריאיון עם א'; מתוך הריאיון עם מועצת הזקנים של אגודת בית־אל.

432 מתוך הריאיון עם א'.

433 מתוך הריאיון עם א'.

434 מתוך הריאיון עם א'.

435 ברקוביץ 2015.

436 מתוך הריאיון עם א'.

437 גרינגר 2019; מתוך הריאיון עם א'.

438 מתוך הריאיון עם א'.

פרק 6

אחוות הנצרות הקדומה

התנועה האנבפטיסטית ("טבילה מחודשת") נוצרה במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית שהתרחשה במאה השש־עשרה בדרום־גרמניה ובשווייץ. האנבפטיסטים הראשונים סברו כי הרפורמציה לא מתקדמת מהר מדי; הם רצו התנתקות חדה יותר מהכנסיות המבוססות — זו הקתולית וזו הלותרנית. התנתקות זו באה לידי ביטוי בהנהגת טבילת מבוגרים, שהיוותה דחייה מוחלטת של מצוות הטבילה בינקות שהנהיגה הכנסייה הממוסדת. בעיני הכנסיות המסורתיות, הטבלת תינוקות פירושה לא רק הבטחת חיים נוצריים לצאצאיו של אדם, אלא גם אמצעי להבעת נאמנותם לכנסייה ולמדינה. ההטבלה מחדש של אדם בבגרותו הייתה, אפוא, מעשה של התרסה דתית ופוליטית כאחד. עם זאת, מי שהנהיגו אותה ראו זאת כפרשנות אישית יותר לכתבי הקודש והתמקדות באמירותיו ובמעשיו של ישוע, ולא התמקדות בדוֹגמה ובדוקטרינת הכנסייה, וכן ראו בה קריאת תיגר אפקטיבית על כל סמכות מלבד זו של האל. בשל התרסה זו רדפו הקתולים והפרוטסטנטים את האנבפטיסטים. הם נודו וגורשו, נכלאו, נשרפו חיים, הוטבעו וראשיהם נערפו. כתוצאה מכך הם ברחו אל הכפר ועסקו בחקלאות כדי להישאר מחוץ לטווח הראייה של השלטונות; מאוחר יותר, במאה השבע־עשרה ועד שנות העשרים של המאה העשרים, הם נמלטו לחלוטין מאירופה והיגרו אל צפון־אמריקה, שם הם התקבלו בסובלנות רבה יותר.439

ישנן ארבע קבוצות אנבפטיסטיות מובחנות, הרלוונטיות להבנת הכיתות שבהן נדון: הוטרים (Hutterites), מנוניטים (Mennonites), אמיש (Amish) והאחווה (Brethren).440 כל אחת מהקבוצות הללו ניתנת לחלוקה נוספת לתת־קבוצות, אך למטרותינו נצייר רק תמונה כללית של כל קבוצה.441

יאקוב הוטר (Jakob Hutter, 1500 בקירוב — 1536) היה מטיף אנבפטיסטי ממוראביה שהאמין כי ישוע היה אלוהי אך לא שווה ערך לאל. הוא התנתק משאר הזרם האנבפטיסטי בשנת 1528 והנהיג עם חסידיו אורח חיים קהילתי. עקב כך דיכאו שליטי בית הבסבורג באכזריות את הקבוצה הפורשת, והם נדדו ברחבי מרכז אירופה ומזרחה לפני שנמלטו בהמוניהם לצפון־אמריקה בשנות השבעים של המאה התשע־עשרה. הקהילה ההוטרית בימינו מקיימת תפילות לפני כל ארוחה משותפת, ובכל יום ראשון החברים מאזינים לדרשות המבוססות על הטקסטים המייסדים מהמאה השש־עשרה. לבושם (ובכלל זה זְקָנִים וכובעים ייחודיים) נותר שמרני ומובהק, כמו המסורת שלהם, אף על פי שהם משתמשים במחשבים ובמכונות מודרניות בחקלאות ובשאר עיסוקיהם. הם גרים בבתי דירות משותפים ואוכלים יחדיו את כל הארוחות. אין להם כרטיסי אשראי, מכשירים אלקטרוניים או כל רכוש פרטי אחר, והם אינם משאירים צוואות במותם.442

המנוניטים נקראים על שם המטיף ההולנדי האנבפטיסטי מנו סימונס (Menno Simons, 1561-1496). חסידיו נמלטו מרדיפות הכנסייה בשווייץ ובדרום־גרמניה במאה השבע־עשרה; חלקם ברחו לאמריקה בשלביה הראשונים של ההתיישבות האירופית שם, אך רובם קיבלו את הזמנתו של ויליאם פן (Penn, 1718-1644) והיגרו במאה השמונה־עשרה לפנסילבניה. כיום המנוניטים מתלבשים בדומה להוטרים, אף על פי שהגברים אינם עטורי זְקָנִים. בבתיהם יש אולי טלפונים וחשמל, אבל הם מתניידים באמצעות סוס וכרכרה. הם מתפללים יחד בכנסייה, שאין בה תנאי נוחות מודרניים, אף על פי שהם עושים שימוש במיכון ובטרקטורים בחקלאות.443

גם כת האמיש יצאה משווייץ, מהזרם האנבפטיסטי המקורי. האמיש והמנוניטים התפצלו בשנת 1693, ובעוד שהמנוניטים אימצו את השימוש בכמה מכשירים מודרניים, חברי כת האמיש מתנכרים אליהם עד היום. קהילת האמיש בימינו מתכנסת בבתים פרטיים לטקסי יום ראשון, והילדים עדיין לומדים בבניינים בני חדר אחד עד כיתה ח' לפני שהם מצטרפים לעסק המשפחתי, שלרוב הוא בתחום החקלאות. לבושם, ובכלל זה זְקָנִים וכובעים, ניכר מאוד לעין.444

כת האחווה נוצרה בגרמניה בשנת 1708 בהשפעת הפיאטיזם והזרם האנבפטיסטי. כמו שאר הכיתות והזרמים האנבפטיסטיים, עקרונותיה הם טבילת מבוגרים, הפרדת הכנסייה מהמדינה, פציפיזם והישענות על כתבי הקודש. הם קרובים יותר לרעיון האנבפטיסטי של רוחניות קהילתית ומשמעת כנסייתית מאשר לתפיסה הפיאטיסטית של רוחניות אישית, אינדיבידואלית ומיסטית יותר. האחווה התפצלה לכמה קבוצות נפרדות לאחר שהחברים הגיעו לצפון־אמריקה במאות השמונה־עשרה והתשע־עשרה, אך כל חברי הקבוצות הללו משתמשים בטכנולוגיה מודרנית בבתיהם ומחוצה להם ומגלים מעורבות בעולם הרחב, ובו בזמן מנסים לחיות חיים רוחניים, כפי שהורה ישוע לתלמידיו ולמאמיניו.445

אחוות הנצרות הקדומה נוסדה על ידי יוליוס קובאסק (Kubassek, 1961-1893), קנדי יליד הונגריה. חייו המוקדמים של קובאסק אפופי מסתורין. לדברי מרי־אן קירקבי, בתו של רונלד דורן (Dornn), לשעבר חבר האחווה, קובאסק שינה את שם משפחתו מפקטה (Fekete) כשהגיע לקנדה כדי להסוות את זהותו.446 רוב חברי הכת, שראשיתה בשנות השישים של המאה הקודמת, טוענים שקובאסק לא רצה לדון בנושא חייו לפני ההתגלות שחווה ושהובילה להקמת הכת.447

יוליוס קובאסק נולד בשנת 1893 בעיירה קטנה ליד העיר נירג'האזה (Nyiregyhaza) בצפון־מזרח הונגריה לאם קתולית דתייה ולאב אתאיסט, קומוניסט ואקטיביסט (שנולד, עם זאת, לתוך הכנסייה הקתולית). אימו הכינה אותו לחיי כמורה, וכך גם אחיה, שהיה כומר קתולי מכובד בקהילה. אביו של יוליוס היה בעל עסק לבנייה שבו הוא העסיק "פושעים" פוליטיים בניגוד לרצונה של אשתו, שראתה את פעילותו הקומוניסטית של בעלה כאנטי־קתולית והתנגדה להפיכת העסק המשפחתי לבסיס לפעילותו הפוליטית.448

חוסר הרצון של יוליוס קובאסק לדבר על עברו הובהר גם לקהילה, ולכן מעולם לא הועלו תולדותיה על הכתב, והחברים כמעט שלא מסבירים דבר באריכות. עם זאת, הם יודעים לדקלם היטב את ההיסטוריה שנמסרה בעל פה לאורך הדורות. לפי היסטוריה זו, יוליוס היה נער מרדני מאוד שנעדר לעיתים קרובות מבית הספר היסודי וסירב להירשם לתיכון.449 ציוניו היו גרועים והוא נתפס כמה פעמים כשניסה לברוח ל"ארצות מסתוריות", בהשראת הרומנים של ז'ול ורן שקרא לרוב.450

לאחר שאיים בהתאבדות אם ייאלץ לשוב לבית הספר, אביו הפך אותו למניח לבנים בעסק המשפחתי, עיסוק שקובאסק הצעיר שנא, אם כי הוא העריך את הבדידות שבמקצוע. הוא המשיך להניח לבנים בשנים 1911-1908 ובזמן הזה, כנראה בשל קשריו של אביו, נבחר לציר באיגוד מניחי הלבנים המקומי. אימו רצתה שייעשה לאיש כמורה, אך ככל הנראה חטאיו של דודו הכומר, שהוליד ארבעה־עשר ילדים מארבע נשים שונות, שכולן היו "עוזרות הבית" שלו, הן שהובילו את קובאסק הצעיר להתכחש לאמונתו הקתולית. חברי הכת הקנדית שנוסדה מאוחר יותר תיארו את דודו הכומר כנבל שייצג את הכנסייה הקתולית ואת תורתה. גם לאדם השני שייצג את האמונה הקתולית בחייו של קובאסק, כומר העיירה, הייתה אישה ידועה בציבור. דחיית הקתוליות גרמה לקרע גדול בין קובאסק להוריו, ועד מהרה הוא עזב לבודפשט כדי למצוא לעצמו עבודת כפיים. בבודפשט הוא למד חשמל ושרטוט בקורסי ערב תוך כדי שעבד בכמה עבודות.451

ב־28 ביולי 1914 גויס יוליוס קובאסק בן העשרים ואחת לצבא האוסטרו־הונגרי, רגע לאחר שארצו הקתולית הכריזה מלחמה על סרביה המזרח־אורתודוכסית ובכך הכניסה את רוסיה הצארית למלחמה לצידה של סרביה. קובאסק שנא כל מה שקשור לצבא, בייחוד את הלאומיות הדתית שייצג. פעם הוא "ירק בפרצופו של כומר צבאי שניסה להתאים את התורות הנוצריות למלחמה".452 קובאסק תואר כמי ש"פיתח שנאה עמוקה לאנשי צבא וללוחמה בכלל, שנאה שליוותה אותו כל חייו".453 יש לציין כי הסוציולוג פיטר קלארק זיהה את הפציפיזם כאבן הפינה של כת האחווה. קובאסק דיבר לעיתים קרובות על הזנות שהוא זיהה בכנסייה הארצית בהתבסס על המיליטריזם שלה, וגינה בלהט את "האיחוד הבשרני" בין הכנסייה לחרב.454

קובאסק, שהיה נחוש ומוכן לסכן את חייו למען האידיאלים שלו, סלד מסמכות ותיעב את המבנה הדתי המבוסס ואת התיאולוגיה שלו.455 נינו, מייקה (Micha), סיפר כי היה זה חברו היהודי ששירת עימו בצבא, שהפציר בסבו לקרוא בעצמו את הברית החדשה; מייקה אף רמז שהחייל היהודי הוא שנתן לסבו תנ"ך נוצרי. מייקה קובאסק מאמין שזהו הרגע שבו יוליוס קיבל את המשיח כמושיעו והפך למאמין, ובעקבות זאת הקדיש את לימודיו במיוחד לספר מעשי השליחים, שבו, כפי שציין, איש לא היה נזקק וכולם חלקו הכול.456

לדברי מייקה קובאסק, כשהצבא הרוסי התקדם לעבר הונגריה באמצע חורף 1914, במהלך קרב דרינה (Drina),457 בזמן שהגדוד שלו איבד אנשים על ימין ועל שמאל, השליך יוליוס את נשקו בשאט נפש והכריז, "כשם שהאקדח שלי פוגע באויב שלי, כך אני רוצה שיפגע בי",458 והחל את המסע הארוך הביתה ברגל. כמעט כל חייל אחר בגדוד שלו נהרג ביום ההוא (מייקה קובאסק טוען כי שניים נוספים שרדו). הכת שייסד, אחוות הנצרות הקדומה, הצביעה מאוחר יותר על הצהרתו האנטי־מלחמתית של יוליוס בעיצומו של הקרב כ"מקור לגאווה גדולה, שכּן הם חשים שזו הייתה החלטה שדרשה מידה רבה של אומץ לב ועוררה השראה דתית פתאומית".459

מייקה קובאסק סיפר שסבו חזר לעיר הולדתו כשהוא חולה בדלקת ריאות שסיכנה את חייו וכשהצבא ככל הנראה בעקבותיו. כדי לא לסכן את משפחתו בגלל עריקתו, הוא חפר מחבוא קטן מתחת לדיר החזירים המשפחתי. לאחר שהסתתר שלושה חודשים, התייצבו חיילים בחווה ודרשו מהמשפחה לחשוף את מקום הימצאו למחרת, או שהבית יוצת על יושביו. יוליוס ארז את חפציו, נישק את הוריו לשלום ויצא לדרכו אל תוך הלילה.460 גרסה זו של סיפור הסתתרותו מתחת לדיר החזירים אינה מוכּרת לפיטר קלארק, אך היא הפכה לחלק מהמיתוס של האחווה. קלארק מספר היסטוריה אחרת, שלפיה יוליוס קובאסק היה מאושפז במשך שנה בבית חולים צבאי בשל דלקת ריאות ועבד בתחנת כוח צבאית, ובצבא מעולם לא גילו שהוא היה פעם עריק (בהנחה שאכן ערק).461

לאחר המלחמה התפרקו מעצמות מרכז אירופה, והשפעתה של ברית המועצות הקומוניסטית התפשטה ואפשרה לבלה קון (Béla Kun, 1938-1886) לתפוס את השלטון בהונגריה ולשלוט במדינה ביד ברזל. קובאסק, שאהד את הקומוניזם, התחבר לקואליציה הסוציאליסטית־קומוניסטית והפך למפקד המשמר האדום המקומי ולמפקח על סניף הבנק בעיירה נירג'האזה, לא הרחק מבית המשפחה. כפי שניסח זאת בעצמו בהתייחסו לתקופה קצרה זו שלאחר המלחמה, "מכיוון שהתנגדתי לבירוקרטיה הגוברת שלהם, בסופו של דבר איבדתי את אמונם, אבל הפכתי לאהוּב הרבה יותר על מעמד הפועלים בכפר".462

הרומן הקצר של קובאסק עם המפלגה הקומוניסטית לא נמשך זמן רב. עקב התנגשות עם שליטי המפלגה הוא נאלץ להימלט מהונגריה ב־1919 במהלך מהפכה נגדית שבה הייתה מעורבת רומניה. ככל הנראה, הפציפיזם שלו ניתק אותו משני הצדדים בקרב המסוים הזה. במנוסתו הגיע קובאסק לצ'כוסלובקיה מוכת המלחמה ושם, בצריף נטוש, הוא נתקל בעותק של הברית החדשה וקרא בו חמש פעמים. בשלב זה, על פי ההיסטוריה שבעל פה של הכת, יוליוס קובאסק נולד מחדש.463 מייקה קובאסק מאשר זאת ואומר, "סבא רבא שלי התחיל לטייל ברחבי אירופה בחיפוש אחר כנסייה שתתמוך בחלום הזה של חיים כקהילה, כשכל הרכוש משותף, כפי שמתואר בפרק השני של ספר מעשי השליחים".464

בתחילת שנות העשרים עשה קובאסק את דרכו ברחבי מרכז אירופה. הוא ביקר בעיקר בכנסיות פרוטסטנטיות רדיקליות והטיף לאורך הדרך לפרשנויות החדשות שלו לספרי הבשורה. מטרתו הייתה למצוא אנשים שחיים כמו האיסיים (הוא סבר שחברי הכת היהודית העתיקה היו למעשה נוצרים מוקדמים) וכמו קבוצות פציפיסטיות מסוימות שסירבו לשאת נשק.465

הרעיון שהאיסיים היו נוצרים מוקדמים דבק באחווה.466 בשנת 1963 כתב מיסיונר האחווה אלכסנדר באגו מאמר בנושא מגילות ים המלח ומחבריהן המשוערים, כת האיסיים היהודית מימי בית שני (ראו נספח).467 כשנשאל על הנושא בשנת 2016 הודה מנהיג בכיר של פלג האחווה שהיגר לישראל כי אמונות הכת שלו דומות לאלו של האיסיים. עם זאת, הוא הבהיר כי החברים אינם מתייחסים לעצמם כאל איסיים, או אפילו כאל נוצרים, אלא פשוט כאל מאמינים.468

תנועת האנבפטיזם, שדרשה ממבוגרים לאשר מחדש את אמונתם באמצעות בחירה מודעת וטבילה בגיל מבוגר, ראתה את הנצרות החדשה שלה כדת רוחנית, אינטלקטואלית ושלווה יותר מאשר זו הלותרנית, הקתולית או האורתודוכסית, וחסידיה נדרשו לקבל את העובדה שהם הוטבלו בינקותם ובכך הפכו לנוצרים בלית ברירה. ואולם, זרמים פרוטסטנטיים ונוצריים מסורתיים אחרים ראו באנבפטיסטים כופרים. המנוניטים שונים במקצת מאנבפטיסטים אחרים מבחינה תרבותית ותיאולוגית, אך יש ביניהם הרבה יותר קווי דמיון מאשר הבדלים.469 בדומה לאחווה, גם הם פציפיסטים, ושתי הכִתות חולקות מאפיינים נוספים.

החיים היו קשים באירופה שלאחר המלחמה, בייחוד במעצמות המרכז, והמצב הוביל בין השאר להתפשטות המהפכה, לסוציאליזם ולקומוניזם. בתקופה זו הייתה אמריקה הצפונית עדה לעלייתן של מפלגות פוליטיות סוציאליסטיות וקומוניסטיות שהשפיעו עמוקות על מעמד הפועלים והעניים. תוכנית הניו־דיל (New Deal) של הנשיא רוזוולט לפתרון השפל הכלכלי הייתה סוציאליסטית בבסיסה. לפי שעה, בארץ ישראל הסוציאליזם והקומוניזם רווחו בקרב יהודים ציונים חילונים, בעיקר ממזרח־אירופה, שהקימו קיבוצים ומושבים קולקטיביים.

הפרשנות הסוציאליסטית של קובאסק לכתבי הקודש, שעלתה בקנה אחד עם החשיבה העממית הקולקטיבית של התקופה, לא נראתה מופרכת לרבים שניסו לשרוד את תוצאות מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול. כִתות נוצריות רבות פנו באותה התקופה לתנ"ך כדי להבין טוב יותר את המציאוּת הקשה, והפרשנויות המודרניות של קובאסק אומצו על ידי מי שלא נותר להם מה להפסיד ועל כן הפתרון למצבם היה הקמת קולקטיב. ב־1924 הוא הגיע באקראי לכנסייה נזארינית (Nazarene) בעלת מסורת אנבפטיסטית בווינה, אוסטריה, כנסייה שהייתה ישרה למדי לטעמו — והוא הצטרף אליה. הפלג הנזאריני מבוסס על תנועת הקודש (Holiness Movement) ועל תורתו של ג'ון ווסלי (ראו מבוא).470 ככל הנראה, הכנסייה הנזארינית הפכה למוקד משיכה של חסרי הזכויות מהכנסיות המבוססות ברחבי אירופה, מי שחיפשו מפלט מזוועות המלחמה.471

לאחר שחצה את הונגריה, אוסטריה, גרמניה ואנגליה, חברו של יוליוס לכנסייה הנזארינית יעץ לו לנסות את רעיונו החדש על כנסייה באמריקה שבה, כך הם האמינו, כסף גדל על העצים.472 לאחר שנחת ב־1925 בקליבלנד, אוהיו, הוא הגיע עד מהרה למסקנה שהנוצרים בארצות הברית, אפילו אלה המשתייכים לכנסיות הדומות בשמן לכנסייתו שלו, הם למעשה בורגנים, ועל כן הוא דחה אותם על הסף וציין כי הם "שונים לחלוטין מהקהילות העניות בווינה, שכּן רובן חיו בפאר רב; לחלקם אפילו היו מפעלים שהעסיקו עד אלפיים איש".473

מכיוון שהתייחסו אליו כאל זר, ומכיוון שהוא עצמו הופתע מהפער בין תורת הענווה שבספרי הבשורה לבין חיי הקהילה הנזארינית, עבר יוליוס צפונה, חצה את הגבול לקנדה ונדד בין הקהילות הנזאריניות. במשך רוב שנות העשרים המאוחרות הוא שוטט ברחבי צפון־אמריקה, חי בכמה קהילות שהושפעו מהאנבפטיזם וניסה לאסוף חסידים משלו. הוא ריכז את מאמציו בקהילות נזאריניות ואנבפטיסטיות, שלפחות בתיאוריה חלקו אמונות דתיות דומות לשלו.

לאחר שעבד תקופה קצרה במפעל פורד באונטריו, הוא התחבר לקהילה נזארינית צעירה בברמן (Bremen), ססקצ'ואן (Saskatchewan). האנשים שם לא הסכימו עם דעותיו, והצטרפותו לכנסייה הובילה ל"טיהור שבמסגרתו שוחררו כמה אנשי כנסייה מתפקידיהם".474 בשיא התהפוכות בכנסייה הוא ברח עם בתו בת השבע־עשרה של הכומר, אליזבת מגייסי (Megyesi), ונישא לה מאוחר יותר.475

לאחר שברחו מהקהילה הנזארינית בברמן, ססקצ'ואן, נקלטו יוליוס ואליזבת בקהילה נזארינית אחרת, הפעם בווינדזור (Windsor), אונטריו. כאן קובאסק כבר נחל קצת יותר הצלחה ושכנע כמה חברים להקים קהילה אפוסטולית, קומונה למעשה, בסטרטפורד (Stratford) הסמוכה.

נראה שלכל מקום שאליו הגיע קובאסק, הייתה לו השפעה משולשת:

1. הוא גרם באופן קבוע לסכסוכים בין חברי הקהילה, שכּן הוא ערך כל העת השוואות בין חייהם לבין האידיאלים שלהם הטיף ישוע בספרי הבשורה והאופן שבו התלמידים חיו בספר מעשי השליחים, ומצא שהפערים הללו גדולים.

2. הוא תמיד ניסה לקחת איתו אדם אחד או יותר כאשר עבר מקהילה אחת לאחרת, כדי שיעזור לו להפיץ את רעיונותיו.

3. במשך כל חייו, בכל פעם שהתפצל מקהילה קיימת, קובאסק וחסידיו כונו "פארסה", כת דתית חסרת כנות בעלת מניעים נסתרים.

כאן, בסטרטפורד, קנדה, פגש קובאסק בשנת 1930 שני הונגרים אחרים, פרד קורוץ ואלכסנדר באגו. שניהם ברחו מהונגריה במהלך המלחמה בשל הרדיפות שסגרו עליהם עקב התנגדותם למלחמה. בבוקר יום ראשון אחד אִתגר קובאסק אותם ואת כל הקהילה בחווה בסטרטפורד, אונטריו, בכך שקם והכריז שהוא "מציע לשרת את האדון ואת עמו בכל חיי ורכושי".476

במאי 1931 פרד קורוץ, אשתו ואלכסנדר באגו, שהיה אז אלמן, יצאו לדרך עם קובאסק ואשתו, וציינו כי השאר היו קשורים מדי לנכסיהם הארציים מכדי להצטרף אליהם.477 כל רכושה של הקבוצה הסתכם במכונית פורד מדגם T, שישה סנטים ופרה. קבוצה זו הפכה לחברים המייסדים של אחוות הנצרות הקדומה. החמישה החלו לחפש מקום שבו יוכלו לחיות כמו חסידיו של ישוע, לפי הפרשנות שלהם לכתבי הקודש. פרד קורוץ נזכר מאוחר יותר כי "הרגשנו כמו היחידים עלי אדמות ששמרו על כל הדברים במשותף",478 אף על פי שכמה צורות של קומוניזם כבר היו מבוססות היטב ברחבי העולם. לדברי קלארק, גישתם הקהילתית הייתה השתקפות של פרשנותם לפסוק בברית החדשה, "כִּי בְּמָקוֹם אֲשֶׁר שְׁנַיִם אוֹ שְׁלוֹשָׁה נֶאֱסָפִים לִשְׁמִי שָׁם אֲנִי בְּתוֹכָם".479 הוא לקח בבירור את השקפותיו האידיאליסטיות של אביו על הסוציאליזם ויישם אותן על פרשנותו לבשורות דרך עדשה אנבפטיסטית. כפי שכתב קלארק, "צעד אחר צעד הם השתחררו מענייני העולם הזה וצעדו לעבר הפּשטוּת המשמחת של הנוצרים הראשונים. האחים קנו חנות מכונות והחלו לעבוד יחד כדי לספק הכנסה לכולם".480

הם נעו מערבה כשהם נתונים במצוקה כלכלית קשה, ומאמציהם לגייס חברים חדשים לא עלו יפה עד שפרץ השפל הגדול, ואז נמשכו אליהם חקלאים רבים מוכי חובות שראו בשיתוף המעט שיש להם עם הקהילה הזדמנות להתחיל מחדש. בסופו של דבר התיישבה הקבוצה בחווה ליד קיצ'נר (Kitchener), אונטריו, שם השיג קובאסק עבודה כמכונאי של חברת הצמיגים Dominion Rubber Co.481

בדרך לקיצ'נר הם נתקלו בקהילה של הוּטרים, שלרעיונותיהם הייתה השפעה עמוקה על האמונות של הכת החדשה. ההוטרים, שמקורם מאוסטריה ודרום־גרמניה, היו חסידים אנבפטיסטים של יאקוב הוטר (Jakob Hutter, 1536-1500), שמצא מקלט זמני מרדיפות דתיות במוראביה. הם ברחו מאירופה לאמריקה בסוף המאה התשע־עשרה, ולאחר מכן נמלטו מארצות הברית לקנדה בזמן מלחמת העולם הראשונה כדי לברוח מההתנגדות לפציפיזם שלהם.482

ב־1933, בשיא השפל הגדול, עברה האחווה לעמק פרייזר (Frazer) שליד צ'יליוואק (Chilliwack) אשר בקולומביה הבריטית, ושם הם שכרו חווה. אנשי הקהילה מצאו עבודה בחיתוך עצים ששימשו לאדני מסילה (המשמשים להנחת פסי רכבת). זוג נזאריני שכן הצטרף לכַּת לאחר שהאישה השתכנעה שזהו רצונו של האל, בעקבות שיטפון שהרס את החווה של בני הזוג.

במהלך התקופה הקצרה הזו בקולומביה הבריטית שמע קובאסק על כת הוטרית מסוימת, אחוות ההוטרים, יצא לחפשם באלברטה וחזר בלבוש הוטרי מלא, ובכלל זה זקן וכובע. לאחר מכן הוא התעקש ששאר חברי האחווה יאמצו את אורח חייהם של ההוטרים, והכריז כי ההוטרים "הובלו בכל פרט לאותה צורה של חיי קהילה אפוסטוליים באמצעות תורתו של ישוע".483

בחורף שלאחר מכן עברה החבורה, שכללה בשלב זה תשעה מבוגרים ועשרה ילדים, למושבה הוטרית במערב ראלי ברודרהוף (Raley Bruderhof) בקרדסטון (Cardston), אלברטה. במשך ארבעה־עשר חודשים ניסו חברי האחווה לאמץ את אורח החיים ההוטרי, אך לא הצליחו לגדל תבואה. ואולם, הם הצליחו לאסוף כמה חברים חדשים, ובהם מי שתהיה אשתו השנייה של אלכסנדר באגו, לפני שהחליטו לחזור לאונטריו, הפעם לאזור גלן מוריס (Glen Morris). עם עזיבתם את ההוטרים קיבלה האחווה שלושה קרונות רכבת מלאים בכלים חקלאיים, שישה־עשר סוסים, עשר פרות, שישה־עשר חזירים ושמונה אווזים. כל אלה הפכו למקור התעשייה העיקרי שלהם בשלושים השנים שלאחר מכן.484

בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ובתקופת המלחמה חוו המושבות ההוטריות של האזור מחלוקות רבות. קנדה, שבהיותה חברה בחבר העמים הבריטי, השתלבה במאמץ המלחמתי של בעלות הברית, ולא הסבירה פנים למהגרים ממרכז אירופה. יוליוס הפציר בחבריו הקנדים שלא לתת "כסף לתשלום על הרס ואלימות". "תנו לאלוהים לדאוג להיטלר", אמר להם.485 אבל הקריאות שלו נפלו על אוזניים ערלות, ובסופו של דבר עוררו גל רדיפות נגד הכת שלו, בייחוד מצד המנוניטים (Mennonites) שסירבו להתקשר איתם — לא במסחר, לא בעסקים ולא בחינוך. גם לא סייעה למוניטין של הכת העובדה שבהוראתו של קובאסק ילדיה לא עמדו בבית הספר בכל בוקר ושרו "אלוהים, נצור את המלך" ("God, Save the King"), כפי שעשו חבריהם הקנדים. קנדה ובריטניה היו במלחמה עם הנאצים, וחוסר הפטריוטיות של הכת לא התאים לקנדים אחרים.486

ב־14 באפריל 1941 עברה הקהילה הצעירה שוב, הפעם לאזור ליברלי יותר (לאחר שחוותה הטרדות ממקומיים אנטי־גרמנים), לחווה גדולה ששטחה שלוש־מאות שבעים וחמישה דונם ליד ברייט, אונטריו, שם התירו להם השלטונות הקנדיים לפתוח בית ספר משלהם. בשלב זה מנתה הקהילה עשרים ושבעה חברים. הם קראו לקומונה החדשה שלהם "החווה הקהילתית של האחווה" וביקשו להיכלל כמושבה באחוות ההוטרים. אוכלוסיית החווה גדלה באופן ניכּר לאחר המלחמה בזכות גידול טבעי ונהירה של מצטרפים חדשים מאירופה, מקהילות מנוניטים קנדיות ומקהילות הוטריות. הם שינו את שמם תחילה ל"אחים של הנצרות הקדומה", ובשנות השישים שוּנה השם באופן סופי ל"אחוות הנצרות הקדומה". וכך נכתב ב־1966 באחת החוברות שלהם:

לאחר עלייתו של ישוע השמימה המשיכו השליחים לחיות כפי שהוא לימד אותם, וחלקו את כל חפציהם זה עם זה. חברים חדשים מכרו את רכושם ונתנו את התמורה לקופה המשותפת שממנה קיבלו כל החברים לפי צורכיהם. במילים אחרות, הם חיו בקהילה נוצרית, נהנו וחלקו את פירות עמלם כמשפחה אחת גדולה. כשליחים אמיתיים אנו שואפים גם היום לדרך חיים זו, ללא קשר לחלק של כדור הארץ שבו נהיה, כדי שנוכל לשאת זה בעולו של זה באהבה, כפי שעשו השליחים בימים עברו...487

בסופו של דבר מושבות הוטריות רבות החלו להתפרק בקרבת קהילת האחווה. אחד ההוטרים, שלימים משפחתו הצטרפה לאחווה, ג'ון אנץ (Entz) הבן שמו, טען כי הכנסייה ההוטרית "איבדה כל הבחנה בין נכון ללא נכון" והפכה לחוטאת.488

בשנות החמישים נרשמה ירידה ביחסים בין האחווה לשכניה ההוטרים, שעימם היו לחבריה חילוקי דעות פילוסופיים. ההוטרים החלו להפגין עוינות גלויה כלפי האחווה, ובתגובה חבריה החלו לבצע פעילות מיסיונרית בקרב ההוטרים. במושבה ההוטרית של ביג בנד (Big Bend) ליד קרדסטון איבדו ארבעים ושמונה אנשים משש משפחות שונות את תמיכתו של כומר המושבה לאחר שהאשימו אותו בגשמיות. את קבוצת המתפצלים הזו הובילו בניו של ג'ון אנץ האב — ג'ון אנץ הבן ואחיו ג'וזף.

ב־1961 עמדה האחווה בפני דילמה חריפה. פרט למשפחה אחת שהצטרפה לא מכבר לחווה, כל בני הדור השלישי של הקהילה היו בני דודים מדרגה ראשונה. מאמצים למשוך חברים חדשים ולארגן נישואים עם כִתות דומות באזור נתקלו במכשולים גדולים. הקהילה הייתה מודאגת מנושא ההִתרבות ועתידה שלה.489 בנסיבות אלה הגבּירה הקהילה את מאמצי ההמרה שלה, וביקשה להפוך ל"מגדלור של אור לעולם בעבור המעטים שעדיין מחפשים את הדרך הצרה של החיים הנוצריים האמיתיים".490

האנשים הראשונים שהם פנו אליהם היו מי שחלקו דעות דומות והיו בעלי שורשים, שפה ותרבות דומים. חשיפתו הקודמת של יוליוס קובאסק להוטרים, השתייכותו הקודמת אליהם, קרבתם הפיזית לחווה הקהילתית והשורשים המשותפים שלהם בפיאטיזם הפכו אותם למועמדים אידיאליים להמרה. קבוצות אחרות שהומרו על ידי האחווה היו חברים בברודרהוף ובקבוצות אוטופיות קהילתיות אחרות בקנדה ובארצות הברית.491

קבוצת אנץ כללה ארבעים וחמישה הוטרים לשעבר מאלברטה, כולם היו קשורים בקשרי דם או בנישואים. לדברי פרד קורוץ, ג'ון אנץ הבן בילה שישה שבועות בחווה הקהילתית ב־1953 וגם ביקר בה לעיתים קרובות, כך שהקהילות הכירו זו את זו. בשנת 1958 הזמינה האחווה שני גברים מהמושבה ביג בנד, ג'ון אנץ הבן וג'וזף אנץ, לחיות איתם בניסיון לבחון את האפשרות לטווח הארוך. בתקופת מבחן זו, שארכה חמישה חודשים, נזכר פרד קורוץ כי "נדמה היה ששני האנשים הללו הסכימו לכול... ובחזרתם הביתה דיווחו למי ששם... קיבלנו מהם הצהרה שהבטיחה לנו את נכונותם להתאים עצמם בצייתנות למצב ולכללים כאן". דייוויד אנץ כתב, עם זאת, כי אביו ואחיו "ראו כמה דברים שהפריעו להם" בעת ביקורם, אך "ניתנה להם הבטחה שהעניינים הללו ייבדקו". למרות התנגדותם של הכנסייה ההוטרית, של חברי המושבה ביג בנד ושל מיעוט חשוב של האחווה, למעבר של קבוצת אנץ לחווה הקהילתית הסמוכה, הקבוצה יצאה לאונטריו עם אלכס באגו ביוני 1960.492

דייוויד אנץ כתב שהקבוצה המתינה שנתיים לאישור מהאחווה לפני שהצעד התאפשר.493 ג'ון אנץ הבן טען בחיבורו על היחסים של ההוטרים עם קובאסק והאחווה כי "חברי חוות הקהילה היו הוטרים שלא חיו על פי המסורות ההוטריות" עקב אובדן האמונה בכנסייה ההוטרית.494

לפי דייוויד אנץ, אביו, ג'ון אנץ האב, היה גורם מרכזי בהכנסתם של קובאסק ושבטו לקהילה ההוטרית של אלברטה מלכתחילה. דייוויד אנץ הצהיר כי השפעתה של משפחתו היא שאפשרה לקובאסק ולחסידיו לקבל הכרה כהוטרים מצד הכנסייה הראשית, וכי משפחתו גם תמכה כספית בפעילותו בברייט, אונטריו. ואולם, שום דבר לא היה כשורה ביחסים בין ההוטרים והאחווה. לדברי דייוויד אנץ, יוליוס קובאסק נידה כמה צעירים מקבוצתו בשל אי־ציות, ואילו ההוטרים קיבלו אותם והטבילו אותם בניגוד לרצונו, מה שהוביל לסכסוך אלים בין האחווה להוטרים. בסופו של דבר נידתה הכנסייה ההוטרית את האחווה עוד לפני שקבוצת אנץ, שלא ידעה על הנידוי, החליטה לעבור לשם.495

לאחר שקבוצת אנץ היגרה לחווה הקהילתית, ליוליוס קובאסק לא היה מה לעשות איתם. הכומר של החווה, אורוול באר (Orval Baer), התייחס אליהם בהגינות, בעוד שקובאסק התכנס בתוך עצמו. פרד קורוץ ואלכסנדר באגו הפכו למנהיגי הקהילה, והתפתחות זו הייתה כנראה חלק מתוכניתם מלכתחילה. קובאסק היה היחיד שהוסמך על פי החוק לחתום על המחאות ולכן טיפל בכל רכושה של הקהילה. פרד קורוץ התעמת איתו בסופו של דבר, לאחר שלמד מבנקאי על קיומו של חוב בסך כשלושים אלף דולר. לדברי דייוויד אנץ, קובאסק החליט בשלב זה לעזוב את החווה עם משפחתו, אך מת כבר למחרת בבוקר ממחלת לב. דייוויד אנץ טוען כי מאוחר יותר התברר שקובאסק החביא יותר משישים אלף דולר לפני מותו וניסה להימלט עימם. אנץ טוען גם כי משפחת קובאסק האשימה בשלב מסוים את בכירי הקהילה ברצח אביהם. עם זאת, אין ראיות לכך. הקהילה אכן הייתה נתונה בכאוס בכל החזיתות.496

יוליוס קובאסק מת בקנדה ב־27 בינואר 1961, שנתיים בלבד לפני שאמה ברגר ביקרה ב"בית ההארחה" החדש שלה בישראל. לשניים לא היה שום קשר זה עם זו במהלך חייהם. תפיסות העולם והבסיס התיאולוגי שלהם, לעומת זאת, היו דומים להפליא, ושניים מחברי הקבוצה של קובאסק, קורוץ ובאגו, הפכו בסופו של דבר למעורבים עמוקות בענייני הציונים הנוצרים בישראל.

באפריל 1964 חברי האחווה, שתמכו בהצטרפותה של קבוצת אנץ לשורותיהם, שינו את גישתם. לאחר מותו של קובאסק הפך פרד קורוץ, שהייתה לו ההשפעה הגדולה ביותר בקרב הבכירים, למנהיג בפועל של האחווה. מאוחר יותר הוא הצהיר כי בסופו של דבר הגיע למסקנה שקבוצת אנץ הונתה את האחווה. הוא האמין שג'ון אנץ וקבוצתו ערכו פגישות חשאיות, ללא שאר חברי הקהילה, וקשרו קשר לבצע שינויים נרחבים במסורות שלהם ולהפיץ שמועות על הבכירים.497 דייוויד אנץ טוען מצידו כי חברי הקבוצה מעולם לא זכו ליחס של שווים, ואף לא כיבדו אותם. חששותיהם לגבי שיטות החקלאות זכו להתעלמות. לטענתו, נמנע מילדיהם טיפול רפואי וההורים לא הורשו לקחת אותם לעיר, וגם לא נתנו להם כסף להוצאות.498

מייקה קובאסק, נינו של יוליוס, מספר סיפור מעניין, שסיפר לו אחיו של יוליוס, ג'וזף. כפי שמייקה מספר זאת, ג'וזף קובאסק נתפס מסתיר יהודים בכפר שבו התגורר במלחמת העולם השנייה, ונשלח למחנה ריכוז שבו הופרדו הגברים מהנשים. מאחר שלא רצה לעזוב את אשתו ואת ילדו הצעיר, החליט ג'וזף להסיח את דעתו של השומר; כשהשומר הפנה את גבו, החליקו היהודים מתחת לרכבת אל תוך היער, ומשם עשו את דרכם הביתה ברגל.499 אין תיעוד של ג'וזף קובאסק ברשומות הישראליות של חסידי אומות העולם, אם כי ראוי להזכיר שחברי האחווה נמנעים מתשומת לב ציבורית. בין אם הסיפור אמיתי אם לאו, הוא עשוי להצביע על היחס של האחווה לעם היהודי כיום, או אולי על הרצון להדוף ביקורת על קבוצתם בעזרת סיפור שלא ניתן להפריכו. אלברכט פוקס (Albrecht Fuchs), ממייסדי קיבוץ בית־אל שאיתו התמזגה האחווה בסופו של דבר, הצהיר לא פעם כי "לא היינו קיימים בזמן השואה, אבל אנחנו אומרים שאנחנו הילדים של מי שהרגו את היהודים. אנחנו לא רוצים לברוח [מההיסטוריה שלהם]; אנחנו רוצים לבקש את סליחתכם".500

משפחת קורוץ, שהצטרפה ליוליוס קובאסק בשלב מוקדם בנדודיו בקנדה, מייחסת את מוצאה למרי בק (Beck), גרמנייה שהובאה להונגריה עם גרמנים רבים אחרים כדי להחיות את המדינה בראשית המאה התשע־עשרה (חמישה דורות מאוחר יותר נולד אלכס קורוץ, צאצאה הישיר של מרי בק מצד אימו). ב־1860 בקירוב, אחד מזקני קהילת בית־אל, למרי היה חזון שבקרוב תקום אומה יהודית בארץ המובטחת ושהיא תיקרא ישראל. עם הופעתה המחודשת של האנטישמיות האקטיבית בגרמניה ובשאר אירופה בסוף המאה התשע־עשרה, היא הכריזה שהיהודים ייקראו לחזור לארץ ישראל, והיא נטעה בלב הילדים המקומיים את הרעיון שהם חייבים לסייע במאמץ זה. היא עזבה את הכנסייה הקתולית והצטרפה לקהילה נזארינית.501

נכדה של מרי בק, אלכסנדר באגו, גדל בקהילה נזארינית זו. כיום גם הסבתא וגם הנכד מכוּנים ציונים בפי חברי אגודת בית־אל. הם מתבדחים על כך שבראשה של מרי בק עלה הרעיון הציוני עוד לפני שאבי הציונות, תיאודור הרצל, העלה אותו על דל שפתיו. הם טוענים כי באגו קיבל את הציונות שלו משני מקורות, מרי בק וכתבי הקודש. בק הטיפה לילדיה ולנכדיה כל העת לשוב לארץ ישראל.502 אלכסנדר באגו היה חבר אחוות הנצרות הקדומה וכונה "המיסיונר" בכתבי הקהילה ובתכתובות אחרות.503

אלכסנדר "אלכס" קורוץ נולד ב־1939 בהונגריה לתרזה באגו קורוץ (אחותו של אלכסנדר באגו) ולאיליי (Ely) קורוץ (אחיו של פרדיננד "פרד" קורוץ). הוא גדל בקהילה נזארינית קטנה בעיירה הקטנה פאקס (Paks) לאורך נהר הדנובה. דודיו, אלכסנדר באגו ופרדיננד קורוץ, היו חברים בולטים בכנסייה המקומית לפני שהיגרו לקנדה בזמן השפל של ראשית שנות השלושים כדי לחפש עבודה ולהימלט מהפשיזם הגואה באירופה. כפי שתואר לעיל, בקנדה הם פגשו את יוליוס קובאסק והושפעו ממנו רבות.504

אלכס קורוץ ברח מהונגריה בסוף שנת 1956, לאחר שכוחות רוסיים חיסלו את מהפכת הסטודנטים. הוא המשיך לאוסטריה, שם קיבל עבודה במכרה פחם. בזמן עבודתו במכרות עבר קורוץ תאונה מחרידה — הוא נמחץ על ידי רכבת ונפצע אנוּשוֹת. חשבו שהוא ימות בקרוב, אבל הוא דווקא קיבל מסר מאלוהים שאמר לו לנסוע לקנדה. נטען כי קורוץ החלים בנס מהתאונה ומצא עבודה בקנדה, שם בסופו של דבר חיפש את דודו, אלכסנדר באגו, בחווה הקהילתית של אחוות הנצרות הקדומה, ובתוך כך פגש את אשתו, רוזליה "רוז" פרקש (Farkash).505 זקן הקהילה מספר כי הקהילה המשיכה למשוך אליה אנשים מכל העולם. זו טענה חשודה, בהתחשב בכך שעד 1966 התגוררו בחווה הקהילתית ליד ברייט, אונטריו, מאה איש, שמונים ושישה מהם ילידי קנדה.506

המחלוקת העיקרית בין ג'ון אנץ לאחווה נסבה על רצונו של אלכסנדר באגו לקיים פעילות מיסיונרית בקרב יהודי ישראל בקיץ 1961. באגו האמין שהעם היהודי הוא עדיין העם הנבחר של הברית הישנה ושישוע ישוב לירושלים כעת, לאחר שישראל קמה מחדש. אנץ לא הסכים לכך ורב עם באגו; לפני מותו אסר יוליוס קובאסק על באגו לצאת לישראל.507 אחת מבנותיו של פרד קורוץ יצאה בעצמה נגד התיאוריה של באגו, שלפיה חזרתם של היהודים לישראל תחולל את הביאה השנייה, והיא גם התנגדה לפעילותו המיסיונרית כאן. בנותיו החלו להתיידד עם קבוצת אנץ. לדברי דייוויד אנץ, אחת הבנות, מגדלנה (Magdalene), כל כך נסערה מהעריצות המחודשת של אביה ומפעילותו המיסיונרית העיוורת בישראל, עד שהיא נטלה את חייה באוקטובר 1961.508 למרות הטרגדיה עזב באגו לישראל בחורף 1961 ויצא למסעו הראשון בשרשרת מסעותיו המיסיונריים.509 באפריל 1962 הצהירה קבוצת אנץ כי איבדה אמון בהנהגת האחווה ועל כן הם לא השתתפו בסעודת הפסחא של הקהילה.510

באגו נסע ברחבי ישראל כמה פעמים כשהוא מצויד בחוברות מיסיונריות מודפסות בעברית (ראו נספח). בכמה הזדמנויות הוא ביקר בקואופרטיב נס עמים, אשר נוסד ב־1963 על ידי נוצרים אוונגליסטים הולנדים ושווייצרים ונתמך כלכלית על ידי חסידים שווייצרים, גרמנים והולנדים (ראו פרק 3).511 מטרתם המוצהרת הייתה לבסס דו־קיום יהודי־נוצרי לאחר השואה. בסופו של דבר הוא החל להשתעשע ברעיון לרכוש בישראל קרקעות עבור קהילתו. במכתביו הוא העלה את הרעיון שהאחווה תקים קיבוץ משלה כדי למשוך אליה קיבוצניקים ישראלים חסרי זכויות. מניע אפשרי נוסף, אם כי לא מוצהר, נבע מכך שהאחווה ניצבה בפני בעיית הִתרבות, וכאן בישראל, ברדיוס של שישים וארבעה קילומטרים, חיו שלוש קבוצות נפרדות של כִתות נוצריות, כולן מהזרם האוונגליסטי, כולן בעלות קשר לגרמניה, שחיפשו קרקע להקמת יישוב שיתופי.512

בעת המסע המיסיונרי השני שלו בישראל טיפח באגו מערכות יחסים רבות עם קהילות נוצריות ואוונגליסטיות חדשות וּותיקות. עם הגעתו לחיפה פגשה אותו חברת הקהילה המשיחית מריה טורן (Torn), שהתגוררה בעיר, ואשתו של באגו, אליזבת, שהתה בה ימים אחדים והכירה את הקהילה. הוא הכיר את יונה אניסקה (Aniska), אף הוא חבר בקהילה יהודית משיחית בחיפה. אביו של אניסקה, סמואל, שהלך לעולמו כמה שנים קודם לכן, היה אחד המתיישבים המקוריים בכפר הבפטיסטים. בבעלותו של אניסקה הייתה חלקת אדמה סמוכה לכפר. באגו רכש אותה, עבר להתגורר עליה ב־1 בינואר 1965 והפך אותה לבסיס של פעילותו (ראו פרק 2).513

משם נסע באגו לנצרת, שם הוא פגש את הרופא השווייצרי הנס ברנאת'. ד"ר ברנאת' היה מקורבו של מייסד מושב נס עמים, ד"ר יוהאן פילון, והוא הסתקרן מהרעיון של פילון ליצור קולקטיב סוציאליסטי למחצה, מושב, המבוסס על אידיאלים נוצריים, שישמש דוגמה לאמונה ולמעשים טובים (ראו פרק 3). נס עמים קסם לברנאת' בשל שורשיו האנבפטיסטיים ובשל חברותו בכנסייה החופשית, כנסייה שלא קיימה קשרים עם השלטונות.514 הבסיס התיאולוגי האנבפטיסטי של באגו וברנאת' חיבר ביניהם במטרה משותפת. בני הזוג באגו ביקרו כמה פעמים בנס עמים ודיווחו לאחווה על התלהבותם מהפרויקט.515

במסעותיו של באגו לישראל הוא פגש מיסיונרים רבים ובנה קשרים מתמשכים איתם. אחד המיסיונרים הללו היה המטיף־המיסיונר משה בן שמואל, יהודי הונגרי ו"מאמין" שהתגורר בירושלים עם אשתו הנורדית.516 בני זוג בן שמואל היו חברי הקהילה המשיחית ברחוב הנביאים בירושלים, וכך גם היהודי המשיחי הישראלי גרשון נראל. לדברי ד"ר נראל, בן שמואל היה מיסיונר פעיל והיו לו קשרים עם המיסיונרים והמתנדבים מסקנדינביה ומפינלנד ששהו אז בישראל (ראו פרק 4).

בני הזוג בן שמואל ערכו לבני הזוג באגו סדרת סיורים ברחבי ישראל עם מדריכי טיולים, שהיו גם הם יהודים "מאמינים", אחד מהם מדנמרק. כאמור, באגו יצר קשרים עם האוונגליסטים הפרוטסטנטים בנס עמים ובנצרת, עם יהודים משיחיים בחיפה ובירושלים, ואולי — ובעיקר — עם המיסיונר אורי מילר (Orie Miller), שהיה מזכיר הוועד המרכזי המנוניטי בצפון־אמריקה, ועם המיסיונרים הבפטיסטים הדרומיים פול סוואר (Swarr) ורוי קריידר (Kreider).517 בשנות החמישים והשישים מילאו מילר, סוואר וקריידר תפקיד מרכזי בהקמת שרון טורס (Sharon Tours), חברה שמטרתה הייתה להביא לישראל נוצרים אוונגליסטים ויהודים משיחיים מכל העולם.518 לאחר שפגש את השלושה בעת מסעותיו לנס עמים בשנים 1965-1964, הזמין אותם באגו לחווה שלו בפתח תקווה (ראו פרק 2). באגו האמין כי הקיבוצים, רובם קהילות חקלאיות חילוניות בעת ההיא, יהיו מועמדים אידיאליים לפרשנותה של האחווה לנצרות, עם הדגש הרב שלה על סוציאליזם. לחברי האחווה בקנדה הוא כתב ש"הַקָּצִיר רַב, אֲבָל הַפּוֹעֲלִים מְעַטִּים" (הבשורה לפי מתי, ט: 37), והציע להם להקים קהילה, קיבוץ בישראל שבו אנשים יוכלו "למצוא מקום מקלט אצלנו", אותם יהודים "בעלי עניין בברית החדשה, ואלו שנרדפים — שלרוב מאבדים מקומות עבודה, משפחה וחברים, ואפילו סופגים התעללות מיד אויביהם". הוא האמין שיש מספר ניכר של יהודים כאלה, שקוראים ומפיצים בסתר את הבשורה (כלומר, יהודים משיחיים).519

בשובו ממסעו השני לישראל ביוני 1965 הודיע באגו כי על האחווה להקים בארץ יישוב. קבוצת אנץ ורבים אחרים בקהילה התנגדו לכך. בשנים שלפני כן התחוללו באחווה מאבקים בסוגיות של אמצעי מניעה ונישואים. בסופו של דבר נוצר פיצול, ובפברואר 1963 הפסיקה קבוצת אנץ להשתתף במועצות הקהילה וסירבה לניסיונות הפיוס מצד האחווה. צעד זה הוביל לנידויו של ג'ון אנץ הבן בסוף נובמבר 1963, והדבר הגדיל את הקרע בין שני הצדדים והוביל לקיומם של טקסים דתיים נפרדים ולמפגשים נפרדים בכנסייה. מגויס חדש מפרגוואי, פרד קמפ (Fred Kemp) שמו, ניסה לגשר בין הצדדים אך בסופו של דבר נכשל בניסיונותיו.

לדברי שני זקני קהילה, באגו חזר ממסע מיסיונרי שלישי בישראל בשנת 1967, לאחר ששהה במרכז הבפטיסטים בפתח תקווה. שם נודע לו על שבעת הגרמנים הפרוטסטנטים שהתיישבו בזכרון יעקב, שש נשים ואדם שענה לשם גרהרדט שטריילר (Gerhardt Streiler). אמה ברגר טרם עברה להתגורר בזכרון יעקב בשלב זה, אבל הגיעה לטיולים רבים עם קבוצות שונות של צליינים, שנהגו להתארח בבית ההארחה בזכרון יעקב. דייוויד אנץ מתעקש שבאגו הוטבל מחדש על ידי אמה ברגר בתקופה זו בישראל, בשנת 1967, ולאחר מכן נשלח בחזרה לחווה הקנדית כדי להמיר את חברי האחווה לכת שלה.520 בשובו לחוות האחווה דיבר באגו טובות על כנסייה חדשה זו בזכרון יעקב, ואמר כי "לכנסייה זו יש כל התשובות"521 וכי כולם צריכים לארוז את הפקלאות ולעבור לשם. האחרים לא היו שותפים להתלהבותו, ובסופו של דבר קהילתו שלו נידתה אותו. לדברי אנץ, חברי האחווה לא יכלו לקבל חלק מהעקרונות הבאים של כת ברגר — או אפילו את כולם:522

1. הטבילה באמצעות הסמיכה אינה מקובלת.

2. נשים יכולות להתמנות לתפקידים דתיים.

3. דיבור בלשונות בעת התפילה נחשב לדבר אלוהי.

4. ברגע שגבר ואישה נולדים מחדש, הם צריכים לחיות את חייהם כאח ואחות ולהימנע מקיום יחסי מין.

בהמשך שנת 1967 קיבל באגו מעט כסף מזקני האחווה ונשלח בחזרה לישראל, ובשנת 1969 הוא הצטרף לאגודת ברגר והתיישב בזכרון יעקב (ראו פרק 5). הוא כתב למשפחתו בחוות האחווה בקנדה והודיע על כוונותיו להישאר כאן. ב־1969 הגיע אלכס קורוץ לבקר את דודו (באגו) בזכרון יעקב ולא עזב. יוליוס קורוץ ואשתו ביקרו בשנה זו גם הם את באגו בישראל ובגרמניה בליווי פרד קורוץ הבן. ככל הנראה, לטיולים הייתה השפעה עמוקה על חברי האחווה הללו. בקיץ 1970 הופיע בחווה בקנדה מטיף מכת ברגר והחל לקיים בה כנסי תחייה.523 בתוך שבוע המטיף הטביל מחדש כמה מחברי האחווה בשם כת ברגר — את יוליוס קורוץ, את טים קובאסק ואת נשותיהם, וכן כמה צעירים.524

דייוויד אנץ סיפר על המקרה המוזר של ג'ון שוש (Szusz), שגדל כהוטרי אדוק והגיע לחווה הקהילתית רק כמה שנים קודם לכן. לאחר אחד מכנסי התחייה הוא החליט להצטרף לכת ברגר. כשאשתו וילדיו הביעו התנגדות, הוא איים להתאבד ומשפחתו בתגובה הוטבלה מחדש והצטרפה בעצמה לכת. בדצמבר 1970 נהג ג'ון שוש את מכוניתו לתוך עץ, והתאבד חודש אחד בלבד לפני הגעתן של אמה ואלזה ברגר לחווה הקהילתית.525

בינואר 1971 הגיעו, כאמור, האחיות ברגר לחווה באונטריו. אמה ואלזה ברגר עמדו על כך שכל המתיישבים בחווה הקהילתית ישתתפו בפגישות עימן. לאחר שבתחילה סירבה לכך, הסכימה לבסוף קבוצת אנץ להיפגש עם האחיות ברגר בפרטיות. שאר חברי האחווה התבקשו על ידי האחיות לקיים מפגש תפילה משותף בזמן קיומו של המפגש עם קבוצת אנץ.526 דייוויד אנץ נזכר שכאשר קבוצת אנץ דחתה את הרעיון התיאולוגי של אֶמה, שהיהודים יהיו נחוצים בישראל באחרית הימים ושתפקידם להגן עליהם, "אחותה העמידה פנים שהיא מתנשפת בכבדות ואמרה שאין היא יכולה לנשום בגלל הרוחות הרעות" המקיפות אותה.527 כשהאחיות ברגר נכשלו בניסיונות השכנוע שלהן, חוותה אֶמה התגלוּת ובה נאמר לה שקבוצת אנץ חייבת לעזוב את המקום. קבוצת אנץ סירבה להיפגש איתן שוב, ולכן האחיות ברגר וחסידיהן החדשים החליטו להגיע אליהם בין כך ובין כך.528

דייוויד אנץ מתאר שכל החבורה — האחיות ברגר, בני הזוג קורוץ והחסידים — הגיעה למפגש, ופרד קורוץ הבן הציב לקבוצת אנץ אולטימטום באומרו שהתגלה ל"אחות אמה" שהקבוצה (יותר מחמישים איש) חייבת לפנות את בתיה ואת אדמותיה ולעבור לבית יחיד בחווה אחרת שבבעלות הקהילה. כשהאולטימטום נתקל בסירוב, הועלתה הצעה נוספת: קבוצת אנץ תקבל עשרת־אלפים דולר אך תוחרם — ללא בית ספר לילדים, ללא עבודה למבוגרים וללא גישה למטבח ולחדר האוכל המשותפים. כמו כן, עליהם לעזוב מרצונם עד ה־15 במאי, ואם יעשו זאת יינתנו להם שמונים אלף דולר נוספים. חברי הקבוצה סירבו.529

ב־16 בפברואר נקטה האחווה צעד שהזכיר את האבירים הצלבנים שכבשו את ירושלים ב־1099 ואת יהושע בן נון בכיבוש יריחו. מיום זה, במשך שבעה ימים, הסתובבו חברי האחווה במתחם אנץ ו"ביום השביעי הם חיכו לשווא שמשהו יקרה". כשדבר לא קרה, הם המשיכו להיפגש שם מדי יום, צעדו, התפללו ושרו כשידיהם מורמות אל על. "ציפינו לזה בכל ערב", כתב דייוויד אנץ בציניות. כאשר שיטות ההפחדה הללו לא נחלו הצלחה, האחווה ניתקה להם את הגישה לחשמל, למים ולקווי הטלפון. חברי הקבוצה שאלו גנרטור וחפרו בארות משלהם כדי להתמודד עם המצב.530

בדיעבד, נראה שהאחיות ברגר וחסידיהן החדשים באחווה, כלומר בני הזוג קורוץ ומשפחתם המורחבת, ניסו להסדיר את ענייניהם הכספיים לפני ההגירה לישראל. המאבק עם קבוצת אנץ על חלוקת הקרקעות, הכספים ושאר הנכסים של החווה הקהילתית בברייט, נמשך במערכת המשפט הקנדית במשך עשרות שנים.531 בעקבות סכסוך זה החלו כמה מחברי האחווה להגר לישראל. אפילו ארנולד, בנו של אלכס קורוץ, הלך בעקבותיו ב־1979. בסך הכול, נכון לשנת 2009 עשו חמש־עשרה משפחות מחוות אחוות הנצרות הקדומה ליד ברייט, אונטריו, את דרכן לאגודת ברגר בזכרון יעקב.

כעבור שנים תיאר בכיר הקהילה את האירועים הללו סביב ביקורה של אמה ברגר בחוות אונטריו כהתעוררות המונית.532 כל המשפחות המתגוררות כיום בקיבוץ שָׁלֵו במושב מגן שאול שבעמק יזרעאל מקורן באותן חמש־עשרה המשפחות שהלכו בעקבות אמה ברגר לזכרון יעקב.

אורח החיים והתיאולוגיה של האחווה החלו בהונגריה, התפתחו בקנדה ובסופו של דבר התמזגו עם הקהילה של אגודת ברגר. נראה שלשתי הקבוצות הייתה השפעה רבה זו על זו. אהבתה של אמה ברגר לישראל ולעם היהודי, יחד עם דרכיה האנטי־מיסיונריות, התחברו לסוציאליזם ולאידיאלים הקולקטיביים של האחווה, ויצרו כת חדשה בראשות ברגר ומועצת הזקנים. שתי הקבוצות עוצבו על ידי השפעות דומות עוד מהתנועה הפיאטיסטית בגרמניה והאגפים האוונגליסטיים יותר של הכנסייה הפרוטסטנטית, בעיקר הכת האנבפטיסטית והכת הנזארינית.

אף על פי שאגודת ברגר הצליחה לרכוש קרקע ולהרחיב את קהילתה בזכרון יעקב והסביבה, האגף הקנדי של הכת חיפש שטח אדמה גדול שעליו יוכל להקים בית חרושת ויחידות דיור נוספות לשימושם הבלעדי של חברי האחווה לשעבר. הם היו זקוקים למקום גדול יותר לצורך הרחבת "תעשיית הצלת החיים" שלהם — לייצור צורות שונות של הגנה מפני נשק כימי, ביולוגי וגרעיני, לקראת ארמגדון וקץ הימים — ולכן החלו לחפש קרקעות לרכישה ליד קיבוץ בית־אל בזכרון יעקב.533 כקבוצה הם רכשו אדמות בפאתי הכפר הדרוזי עוספיא, וארבע־עשרה משפחות עברו לשם ב־1981. ואולם, הבעיות עם השכנים הדרוזים צצו כמעט מיד, ועד שנות התשעים ביקשה הקהילה להתיישב מחדש במקומות אחרים, ליד קהילות יהודיות.534

הקבוצה פנתה למועצה האזורית גלבוע בבקשה לקבלת היתר לרכישת קרקע והזמינה את דני עטר, יו"ר המועצה, לבקרם בקנדה. באוקטובר 2014 נזכר דני עטר בריאיון לעיתון "הארץ":

"שמעתי על קהילה קנדית שרוצה להגיע לישראל", נזכר עטר, "מכיוון שהם תמיד מבקשים להגיע אל המקומות הכי קשים, חשבתי שאנחנו זקוקים להם כאן. נסעתי אליהם לקנדה וביליתי במחיצתם ארבעה ימים. מצאתי קהילה של ציונים נלהבים, והתרשמתי מהאהבה האמיתית שלהם לעם היהודי ולישראל. הם בדיוק זכו בפרויקט מיוחד של נאס"א, והיו צריכים להרחיב את המפעל שמתמחה בעיבוד שבבים, אז הצעתי להם להעתיק אותו לישראל, מתוך הבנה שמפעל היי־טק הוא בדיוק מה שאנחנו זקוקים לו פה לפרנסה, ולמתג את הגלבוע כמקום מתקדם שטוב לחיות בו".535

יונה אפרים, מזכיר מושב מגן שאול בעמק יזרעאל, היה הראשון שפנה אל עטר עם הרעיון להביא את הקנדים, כפי שקוראים להם אנשי מושב מגן שאול — חברי האחווה לשעבר שכיום חברים באגודת ברגר. אפרים היה אז ראש ועדת התכנון של המושב. בחודשים הראשונים של 2002 היו לו עסקים במשרדי המועצה האזורית גלבוע, כאשר דני עטר הזמין אותו למשרדו. בפגישה זו נכחו, לדברי אפרים, האלוף (מיל') אורי שגיא, לשעבר ראש אגף המודיעין בצה"ל, וכמה מחבריו הקנדים: ארנולד קורוץ, אלכס קורוץ ואלברכט פוקס (בכיר בקיבוץ בית־אל ודירקטור במפעל למערכות הסינון). קבוצה זו הגיעה לעטר כדי לנסות לשכנעו לתת להם שטח אדמה ביישוב החדש גן נר על מורדות הגלבוע. אנשי גן נר ביקשו יותר מדי כסף (לפי אפרים, שלוש־מאות שבעים אלף שקל) כדי לאפשר לקבוצה זו של קנדים נוצרים לא־ישראלים ברובם לקבל כמה דונמים של אדמה ולבנות עליהם את בתיהם ואת מפעלם. עטר ידע שמגן שאול מתקשה מבחינה כלכלית עקב קריסת תעשיית הפרחים שלו, ולכן הכניס את אפרים לפגישה. הוא שאל אותו כמה יעלה לקנדים לשכור את אותו שטח קרקע במושב. אפרים ענה כי הוא יצטרך לקבל אישור ממועצת המושב, אך הוא סבור שהם יכולים לתת לקנדים את הקרקע בחינם בתנאי שכל מקומות העבודות במפעל יוצעו תחילה לחברים מוסמכים של המושב.536

"המגרש הקנדי" של קיבוץ שלו במושב מגן שאול (מקור: ג'ו יודין)

האישור ניתן במהירות. בקרב חברי המושב עלה החשש מפעילות מיסיונרית ומנישואי תערובת, אך המזכיר יונה אפרים הפיגוֹ במהירות. הקנדים קיבלו שישה מגרשים בני חצי דונם כל אחד לבנות עליהם בתים, ושטחם נקרא קיבוץ שָׁלֵו. הם חתמו על חוזה לעשרים וחמש שנים עם אופציה לעשרים וחמש שנים נוספות. הם קיבלו גם מגרש גדול לבניית המפעל תעשיות הגלבוע. חברי קיבוץ שָׁלֵו (ואגודת בית־אל בכלל) קיבלו מעמד של תושבוּת קבע בשנת 2004.537 דני עטר האמין שהקבוצה תספק עבודה לעשר עד חמש־עשרה משפחות ישראליות, אך בסופו של דבר המפעל העסיק מאות אנשים, להפתעתו הנעימה.538

מפעל תעשיות הגלבוע ב־2016 (מקור: ג'ו יודין)

אמונותיה ומנהגיה הדתיים של האחווה עוצבו במידה רבה על ידי מייסדם, יוליוס קובאסק, שמניפסט האחווה שלו משנת 1932 קבע את עקרונותיו (ראו נספח). במסמך זה, המפגין את התיעוב שחש כלפי הכנסייה הקתולית, מאשים קובאסק את הכנסיות הנזאריניות בשחיתות ובדחף לעושר חומרי ולהתבוללות. כשם שהפרוטסטנטיות נוצרה מתוך הקונפליקט בין תורתו המילולית של ישוע מחד גיסא ובין חיי העושר והכוח של הכנסייה הקתולית מאידך גיסא, חברי האחווה האשימו את הכנסיות הנזאריניות של צפון־אמריקה באותם החטאים שבהם האשים לותר את הכנסייה הקתולית מאות שנים קודם לכן.

פיטר קלארק הציע שדחיית החומרנות באחווה ונטייתם החיובית כלפי העניים קסמה לנזארינים אחרים. חברים חדשים עניים יכלו להתנחם בתפיסתה של קבוצה זו, שישוע וחסידיו חיו בצניעות ושכך רצה ישוע שיחיו כל בני האדם.539 אחד המצטרפים החדשים היה ג'ון גאבור (Gabor), מגדל תפוחי אדמה, שלפי חברי אחווה משנות השישים, הצטרף לכת כי לא היה מסוגל לפרנס את אשתו ואת שלושת ילדיו. תכתובות בין גאבור וחבר הכת רונלד דורן (Dornn) מוכיחות, ככל הנראה, טענה זו, וכך גם העובדה שכעבור שמונה שנים הוא עזב את הכת עם קומץ דולרים וללא אשתו וילדיו.540

בכיר הקהילה, שקרא חלקים מהמניפסט של קובאסק, כינה אותו מעניין אך ציין כי אין זה סביר שרוב חברי קיבוץ שָׁלֵו בכלל יודעים על קיומו. לשיטתו, אין למסמך זה חלק בדת האחווה־ברגר, המבוססת, לדבריו, אך ורק על קריאת הברית הישנה והחדשה. עם זאת, נראה שהוא הכיר את כתביו של סמואל היינריך פרויליך (Froehlich, 1857-1803), מייסד התנועה הנזארינית במזרח־אירופה (שאחר כך התפשטה למערב־אירופה, ונקראת שם הכנסייה הבפטיסטית האוונגליסטית), שהיא שלוחה של התנועה האנבפטיסטית עם השפעות מנוניטיות.541

הסברה היא ששנים־עשר עיקרי הנצרות הנזכרים במניפסט נגזרים מהצהרת האמונה האפוסטולית ההוטרית,542 הנקראת במהלך טקסי טבילה של מבוגרים. בווידוי אמונה זה, המבוסס כולו על כתבי הקודש, עדיין דבקים גם ההוטרים וגם חברי אגודת בית־אל:

1. אני מאמין באלוהים האב הכול־יכול, בורא שמים וארץ.

2. ובישוע המשיח, בנו יחידו, אדוננו,

3. אשר נוצר מרוח הקודש ונולד ממרים הבתולה,

4. סבל תחת ידיו של פונטיוס פילטוס, נצלב, מת ונקבר: הוא ירד לגיהנום:

5. ביום השלישי הוא קם לתחייה.

6. הוא עלה לגן עדן,

7. ויושב לימינו של אלוהים האב הכול־יכול.

8. משם יבוא כדי לשפוט את החיים ואת המתים.

9. אני מאמין ברוח הקודש,

10. כנסייה נוצרית קדושה אחת, אחוות הקדושים,

11. מחילת החטאים,

12. תחיית הגוף וחיי נצח.

חברי האחווה מספרים כי קובאסק היה אתאיסט לפני ההתגלות שחווה בסככה הנטושה. עד אז הוא האמין כי "האמת ואלוהים עומדים בשני צדדים מנוגדים". רק לאחר שלמד את התנ"ך הוא השתכנע שאלוהים והאמת אחד הם, שאלוהים המיוצג על ידי הכנסיות העולמיות הוא עיוות של הנצרות, וש"רק תחת ישוע יש סוציאליזם מושלם".543 מאוחר יותר אמר קובאסק, "הזדעזעתי עמוקות מהצדקנות שלי בעבר וגיליתי שלפני אלוהים איני טוב יותר מכמרים רומים־קתולים וחוטאים אחרים".544 ניסוח זה מדגים את הדמוניזציה שעשה קובאסק לכנסייה הקתולית. לדברי קלארק, "הכת מחשיבה את התקופה הזו (של לימוד והתבוננות פנימית) לראשית מסע חיפושיו [של יוליוס] שכל חייו תר אחר 'הקהילה הנוצרית האפוסטולית האמיתית'".545

הרעיון של לידה מחדש הוא נושא מרכזי בתיאולוגיה של האחווה ושל אגודת בית־אל עד היום.546 על חברי האחווה לנקוט צעדים מיוחדים כדי להכניע את הרוע המוּלד שלהם ולחיות חיים רוחניים, קהילתיים, וכדי להגיע לשלב שבו אלוהים מדבר אליהם באמצעות התגלות. שלב סופי זה מקבל אישוש עם טבילת המבוגרים,547 בהתאם לפרשנותם למעשי השליחים ב: 38: "שׁוּבוּ בִּתְשׁוּבָה וְהִטָּבְלוּ אִישׁ אִישׁ מִכֶּם בְּשֵׁם יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ לִסְלִיחַת חֲטָאֵיכֶם, וּתְקַבְּלוּ אֶת מַתְּנַת רוּחַ הַקֹּדֶשׁ; כִּי לָכֶם הַהַבְטָחָה וְלִבְנֵיכֶם וּלְכָל הָרְחוֹקִים, לְכָל אֲשֶׁר יִקְרָא לָהֶם אֲדֹנָי אֱלֹהֵינוּ".

מסמך לא חתום שכותרתו "שאלות לנטבלים המתקבלים לחיק הכנסייה" — שנדפס ביד על עמוד אחד ונמצא בקלסר שנתגלה בחווה הקהילתית ובו מכתבים מתחילת שנות השישים — מפרט את העקרונות הדתיים המוקדמים של הכת, לפני מיזוגה עם אגודת ברגר (ראו נספח). בכיר הקהילה אישר את הנוהג הנוכחי של טבילה מלאה למבוגרים שלא נטבלו קודם לכן בבגרותם.548 הדבר עולה בקנה אחד עם המסמך הנזכר לעיל, שלפיו לא נדרשה טבילה מלאה ממי שכבר הוטבל בבגרותו ושדי בטבילה פשוטה של הנחת־יד בליווי אישור מחדש של אמונות האחווה. קורוץ דיווח כי הנחת־הידיים משמשת בעת תפילה וריפוי אך לא בעת טבילה. עם זאת, קבוצת אנץ התעקשה כי לאחר הופעתה של אמה ברגר בקהילה נדרש להיטבל מחדש במתכונת טבילה מלאה,549 אך הדבר הוכחש על ידי בכיר הקהילה שהגיע מהחווה הקהילתית בקנדה.550 טבילה שלישית של חברי האחווה סימנה כי הם עדיין לא מנהלים חיי אמונה אלא חיים בחטא, וכי הם סוטים מדרכו של האל, והייתה בכך הודאה כי רק באמצעות כת ברגר ניתן להצילם. הכנסייה ההוטרית דורשת טבילה רק ממי שלא הוטבלו בבגרותם וממי שנטבלו בבגרותם אך עשו זאת בכנסייה שאינה תואמת מבחינה תיאולוגית לזו שלהם.

לדברי בכיר בקהילה, רוב מה שכתוב במסמך הנזכר לעיל עדיין מיושם, מכיוון שהדברים עולים בקנה אחד עם ההסתמכות הבלעדית על כתבי הקודש. אף על פי כן, לקהילה אין תורה והם אינם מכוננים מחדש את בריתם עם אלוהים, מכיוון שהם תופסים עצמם כקבוצה הראשונה מאז הכנסייה הקדומה בירושלים שייסדה ברית אמיתית עם אלוהים כמאמינים. למעשה, הם מתייחסים לעצמם כאל מאמינים ולא כאל נוצרים. ואולם, אין זה אומר שהם לא מזדהים עם אחרים המזהים את עצמם כנוצרים או כמאמינים, והם אינם נפגעים ממי שמכנים אותם נוצרים.

הפילוסופיה הדתית שלהם, על פי זקני הקהילה, היא "לחיות חיים בלב טהור כדי לזכות בחיבור לאלוהים" ו"לחיות בקהילה מאוחדת כמו בגן העדן, לפי תוכניתו של אלוהים".551 הם מאמינים שחברי הקהילה צריכים לסייע זה לזה. לכל אחד מהקיבוצים שלהם בישראל יש מערכת חוקים הכפופים לדְּבַר הָאֱלֹהִים. חוקים אלו מיוצגים על ידי מועצת הזקנים, המכהנת בתפקידה במשך שלוש שנים ומתכנסת על בסיס שבועי. חברי המועצה לא מקבלים שכר ולא הטבות. הם נשארים מחוץ לפוליטיקה ואינם מנהלים רישומים מלבד מה שנדרש בחוק. מועצה זו אחראית על התפעול השוטף של הקיבוץ. חבר המועצה מחליט לאן מופנים הכספים מהתנועה הקיבוצית שלהם בהתאם לצורכי הקהילה ולפרויקטים של עסקים וצדקה. חברי המועצה נבחרים באמצעות תפילות של החברים האחרים. ה"בחירה" האמיתית מתרחשת באמצעות התגלות. כאשר חבר קהילה חווה התגלות שבה נאמר לו כי אדם מסוים צריך להיות במועצה, כל חברי המועצה מתפללים וממתינים להתגלות מאלוהים כדי לקבל אישור ל"בחירה". באופן דומה, אם חבר קהילה חווה התגלות שבה נאמר לו כי הוא עצמו מוּנה על ידי אלוהים למועצה, הוא מפנה את תשומת ליבם של חבריה, והם מתפללים לאל כדי שיגלה את האמת וכדי שהם יוכלו "לבחור" את האדם הנכון. בקיבוץ שָׁלֵו יש ארבעה־עשר חברי מועצה, כולם מעל גיל 30 וכולם חברי קהילה לפחות חמש שנים. כמו כן, אחת לשנה מתכנסת מועצת זקנים בין־קיבוצית, וכן נערך מפגש שנתי של כל חברי הקהילה המשותפת. הם ממנים מזכיר שיעמוד בראש הפן העסקי והלוגיסטי של הקהילה, והוא לא עוסק כלל בפן הרוחני.552

זקן קהילה אחד, המכנה עצמו מאמין ניאו־פגאני, מציין כי לקהילתו יש תיאולוגיה המתנגדת לאגדת היהודי הנודד. הם אינם רואים עצמם כעדה או כנוצרים אלא כמאמינים גויים. הם מאמינים שכל דבר בברית הישנה מחזק את הברית החדשה; שכל כתבי הקודש רלוונטיים ושצריך לחיות לפיהם. חברי קיבוץ שָׁלֵו אינם מלים את בניהם ואינם שומרים כשרות בשום מובן הלכתי, אבל הם לא מבשלים יחד חלב ובשר, כפי שהתורה מצווה. עשרת הדיברות נחשבים קדושים, ומצוות "ואהבת לרעך" היא יסוד אמונתם. החברים מאמינים שאלוהים שומע את התפילות של כולם ובסופו של דבר הוא עונה עליהן. הם גם מאמינים שאַל לו לאדם לגלות סבלנות לחטא שבתוך עצמו בראש ובראשונה.553

חברי קיבוץ שָׁלֵו מתנגדים באופן רשמי לפעילות מיסיונרית, והם שואפים "לעמוד יחד עם ישראל" בכל דרך. הם רואים חובה לעצמם ליצור קשרים מחוץ לארץ עם ישראל, להכשיר ישראלים למקומות תעסוקה שונים ולסייע לישראלים ביישוב כל ארץ ישראל. הם ישמחו לסייע ביישוב הגדה המערבית, אך מאז הסכמי אוסלו ממשלות ישראל לא מוכנות לאפשר להם לעשות זאת. הם מאמינים שתמיכה בישראל היא לב ליבה של התיאולוגיה של אמה ברגר.

הקהילה בקיבוץ שָׁלֵו מתפללת בשבת ונוכחת בטקסים בקיבוץ בית־אל בזכרון יעקב. כמו כן, בימי חול הם מתאספים לעבודת הקודש בבתים זה של זה. שפת התפילה היא בעיקר אנגלית וגרמנית, אך גם הונגרית. ילדי הקהילה נוסעים מדי יום לבית הספר המרכזי של אגודת בית־אל בזכרון יעקב. בעבר הם נהגו ללמוד בגרמנית, ולרכוש עברית כשפה שנייה, אך לאחרונה התהליך שינה כיוון. בשנת 2008 הגיש בית הספר בקשה להסמכה ממשרד החינוך, ובשנת 2013 היא ניתנה. לרוב חברי הקהילה אין טלוויזיה או מחשב, והם משתמשים במכשירים אלה רק כאשר עבודתם דורשת זאת.

בהתייחסו לעם היהודי, אחד מזקני הקהילה קובע כי "אתם העץ... אנחנו הענפים, אך ענפים לעולם לא יהיו לשורשים".554 הקהילה בקיבוץ שָׁלֵו מאמינה שחבריה עשויים לזרז את שובו של ישוע כמשיח בזכות סיוע בבניית ישראל חזקה יותר ושמירה על ביטחון היהודים.555 האסכטולוגיה שלהם תואמת באופן מושלם את מובנה הקלאסי של המילה. לדעתם, ההיסטוריה העמידה אותם בעמדה ייחודית — להישאר מוסריים בעולם מרושע ומלא בחטא — וסיפקה להם את הכלים להתמודד עם המשבר הקרוב של האפוקליפסה שהם עתידים לחוות, אירוע שבמסגרתו יינצל חלק מהעם היהודי בקרב האחרון כדי להביא גאולה לממלכת השמים עלי אדמות. רעיון זה מבוסס על האסכטולוגיה הדיספנסציונלית, כלומר, שליהודים יש תפקיד בישראל, ללא טבילה, משום שהם נושאי הברית המקורית עם אלוהים.

עד סוף שנות החמישים ביססו חברי האחווה את אמונותיהם המרכזיות, הנסמכות על הפרשנויות האנטי־קתוליות של יוליוס קובאסק לכתבי הקודש, פרשנויות המבוססות על קומוניזם, וכן על האמונות הדתיות של הכנסייה הפרוטסטנטית־נזארינית והכנסייה ההוטרית בשלביהן המוקדמים, כנסיות שמהן הושפעו "אנשי יוליוס" (Juliusleute 556 — חסידיו ותלמידיו של יוליוס). אמונות אלו כללו מספר נושאים מרכזיים:

1. המבנה החברתי, הערכים והדוקטרינה שלהם הם מוחלטים ובלתי־משתנים,557 והאל נתן להם תוקף.

2. אלוהים יגלה עצמו באמצעות השראה לקהילה כולה רק לאחר שהחברים יתאחדו בסוציאליזם טהור בכל היבט של החיים.

3. הציות למערכת האחווה הוא חלק מהפולחן, והוא מבטיח לקהילה כולה מקום בגן עדן ותגמול בחיים הללו.

4. הגיהנום מיועד למי שחיים חיים אינדיבידואליים וימשיכו לחיות כך.

5. כל האנשים נולדים בחטא והם מרושעים מבטן אימם. האל יחשיב אדם לראוי רק אם יכפיף את הרצון העצמי שלו לרצון הקבוצה כולה ויחיה כפי שמתואר בספרי הבשורה ובספר מעשי השליחים.

6. כדי להימלט מהגיהנום, יש להעביר לידי הקהילה את הרצון האישי ולדבוק בתוכנית הכשרה אינטנסיבית. לאחר שהדבר הושג, טבילה נערכת למבוגרים לצורך הקרבת האני הישן והלידה מחדש.

7. היפרדות מרבית מהעולם הסובב נחוצה כדי להגן על "בני מלכות האלוהים" מפני העולם החיצון הנשלט בידי השטן (ובכלל זה ממשלות ונוצרים מזויפים).

8. אלוהים יעמיד במבחן את אמונתם של חברי האחווה והם יירדפו לאורך כל חייהם עלי אדמות. יש להשלים עם הסבל ולא להתנגד לו. רדיפה זו תהיה סימן לקץ הימים ולשובו של המשיח עלי אדמות.558

העקרונות הללו מלמדים על הקשר בין האחווה לכִתות כמו ההוטרים, המנוניטים והאמיש, כולם חלק מהתנועה האנבפטיסטית שקמה בדרום־גרמניה ובשווייץ בשנים שלאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית שהחלה ב־1517.559

כיום חברי האחווה המתגוררים בקיבוץ שָׁלֵו במושב מגן שאול עדיין חיים ונוהגים לפי שמונת העקרונות על פי רוב — אם כי באופן המושפע מקהילת בית־אל (המספור להלן הוא לפי שמונת העקרונות הנ"ל). לפיכך:

1. המבנה החברתי שלהם נשאר זהה לזה של אחיהם האנבפטיסטים ברחבי העולם, ותורתם נשארת מוחלטת וללא שינוי, אם כי היא עברה תהליך הפשטה כדי לא לכלול בה דבר מלבד כתבי הקודש.

2. ללא שינוי.

3. יש תחושה שהקהילה צריכה לפעול כאחד, יחד, בעבודת הקודש.

4. ללא שינוי.

5. ללא שינוי.

6. הטבילה נדרשת ממי שלא הוטבל בבגרותו או ממי שלא הוטבל בתנועה אנפבטיסטית דומה. לידה מחדש היא נושא שהם מדברים עליו.

7. ללא שינוי.

8. עיקרון זה נשאר ללא שינוי אבל ראוי להשוותו לתיאולוגיות אסכטולוגיות אחרות בהיסטוריה היהודית והנוצרית.

המסמך המסקרן ביותר שנחשף בספר זה הוא "מניפסט האחווה" (ראו נספח). טקסט זה עוצב בבירור על בסיס רעיונות פיאטיסטיים, ויש בו כתב אשמה נגד הכִתות האנבפטיסטיות המסורתיות ונגד כל שאר הכנסיות בשל אי־דבקות במטרותיהן המוצהרות. חברי קיבוץ שָׁלֵו עדיין דבקים בעקרונות התיאולוגיים שנקבעו במניפסט האחווה, אך נראה שהתגנבו פנימה גם דעות אחרות. חברי הקיבוץ נרתעים משיתוף פעולה עם הממשלה, אלא אם כן הדבר הכרחי לקידום מטרתם. המפעל שלהם אכן מספק שריון ומערכות סינון לציוד צבאי, אך הם עומדים על כך שהרכיבים מיוצרים אך ורק למטרות הגנה. לפיכך, קיומו של המפעל אינו עולה בקנה אחד עם ערך הליבה של המניפסט — פציפיזם מוחלט, ובו־בזמן הוא אינו מבטל אותו לחלוטין. עד 2014 הם סירבו לאפשר לחברי הקהילה לשרת ביחידות קרביות בצה"ל וגירשו אותם מהקיבוץ, אף על פי שהם עודדו, אולי בהשפעת אגודת ברגר, שירות צבאי בתפקידים לא קרביים. גם בכך יש התעלמות חלקית מערכי הליבה של המניפסט בלי לנטוש אותו לחלוטין. ואף על פי כן, גם לפני שנת 2014 התגייסו חלק מבני השמונה־עשרה ליחידות קרביות — וזו כבר נטישה מוחלטת של עקרונות הפציפיזם הנכללים במניפסט.

אחד מזקני הקהילה מדגיש כי הקיבוץ מתיר לכל חבר להחליט אם הוא רוצה להתגייס לצה"ל, ואולם עד כה, בשל הרקע הגרמני שלהם וההיסטוריה של גרמניה, מי שהתגייסו ביקשו על פי רוב לא לשרת ביחידות קרביות. דבר זה משקף את המסורת הפציפיסטית שלהם וגם את הרעיון הגורס כי גרמנים המסתובבים בישראל במדים ונושאים נשק הוא מראה שעלול לפגוע בישראלים. ואולם מגמה זו משתנה, וכעת מתגייסים חברים נוספים גם ליחידות קרביות. בהתחשב בתולדות הפציפיזם של הכת, בייחוד מימי יוליוס קובאסק ואמה ברגר, ובהתחשב בשורשיהם האנפבטיסטיים, גיוס החברים לצבא הוביל למחלוקות אחדות בתוך הכת. זקן הקהילה טוען כי הם אינם רוצים לשאת אקדחים בישראל בשל המורשת הגרמנית של חלק מחבריהם, אך למעשה, כפי שצוין לעיל, הסיבות טמונות עמוק בשורשיהם הפיאטיסטיים.560

מאז יוני 2016 ממשלת ישראל מחייבת את כל הצעירים המזוהים עם אגודת בית־אל ומחזיקים במעמד של תושבוּת קבע לעשות שירות צבאי או לאומי ביחידות לא־קרביות. מאז עזבו כמה צעירים וצעירות את אגודת בית־אל כדי להתגייס ליחידות קרביות, בעוד שאחרים עזבו את ישראל במחאה על כך. זקן הקהילה ציין כי אלו התפתחויות מדאיגות. לאחרונה הכת שולחת ילדים לגרמניה כדי להשלים את שנות הלימודים האחרונות בבית הספר, והם נשארים בגרמניה בשנות העשרים המוקדמות לחייהם כדי להימנע לחלוטין מגיוס לצה"ל.

חברי קיבוץ שָׁלֵו אינם מכירים בכך שהם חברים בכנסייה ואינם מתפללים בתוך כנסייה, והם אפילו אינם מכנים עצמם נוצרים. זהו שינוי מהותי, שכּן בעודה בחווה הקהילתית האמינה הקהילה שחבריה הם הנוצרים האמיתיים היחידים. בקיבוץ שָׁלֵו אין מוסדות דת כלשהם, מלבד המועצות הדרושות לפעילות השוטפת, בעוד שבקנדה החברים כן הלכו לכנסייה. פוליטיקה היא טאבו מרכזי בעולמם והם מתרחקים מכל מעורבות בפוליטיקה המקומית, האזורית או הארצית. הם טוענים שעשרת הדיברות ותורתו הישירה של ישוע הם מרכזיים בדתם, והם דוחים את כל הכתבים האחרים שנכתבו לאחר הברית החדשה. עבודת האל היא מטרתם היחידה, והם רואים בעולם הסובב עולם המעוגן בחטא.

ככל שדור חדש מגיע לבגרות ואגודת בית־אל ממשיכה לצמוח, הקהילה עומדת בפני אתגרים חדשים. הדחוף שבהם הוא כיצד להתייחס להיטמעות בחברה הישראלית. הקהילה ככל הנראה ממשיכה למשוך חברים חדשים מחוץ לארץ, אף על פי שרוב הזרים שמגיעים לכאן הם מבקרים בלבד. בתוך כך, הדור החדש גדל כשהעברית שגורה בפיו, וחלקם מתגייסים לצבא ויוצרים קשרים וחברויות מחוץ לקהילה, ואפילו נישאים ליהודים. הקהילה מתרחבת באזורים שונים בארץ, אך היא מתמודדת עם סוגיות דומות לאלו שהטרידו את התנועה הקיבוצית המסורתית בשלושים השנים האחרונות, אותה הבעיה שאיתה התמודדו קודמיהם האידיאולוגיים, הטמפלרים: אובדן האידיאליזם בקרב החברים. בשיחה עם שני זקני קהילה חשתי שהם שואפים להפוך לישראלים יותר משתי סיבות:

1. רצונם לבטל כל ספק מתמשך בדבר זכותם לחיות במדינת ישראל.

2. שאיפתם למשוך בשקט ישראלים נוספים לחיקם, או אולי פשוט להביא את הישראלי הממוצע להבין את ייעודם.

אחד מזקני הקהילה קבע בתמציתיות את הכיוון העתידי של הכת: "עלינו להפוך לישראלים ולהתאקלם בחברה הישראלית". עם זאת, כיום מתקיימת אינטראקציה מינימלית בין חברי אגודת בית־אל בקיבוץ שָׁלֵו ובין היהודים המתגוררים במושב מגן שאול השכן, פרט לאישי ציבור משני הצדדים המשתתפים באירועים משפחתיים מיוחדים (ברית מילה, בר מצווה, הטבלות וכדומה). בשנת 2010 קיבלו חברי אגודת בית־אל אישורים לבניית ארבעה בתים נוספים בקיבוצם, ולדברי מזכיר מגן שאול, יונה אפרים, דני עטר הוא שסייע בהבאת המשפחות שיאכלסו אותם לישראל. כל משפחה של אגודת בית־אל משלמת חמשת־אלפים שקלים בשנה לאחזקת המושב, סכום גבוה בהרבה משיעור הארנונה שמשלמים שאר התושבים. באישור המועצה האזורית גלבוע הקימו לאחרונה חברי קיבוץ שָׁלֵו במגן שאול מכללה טכנית. המכללה מכשירה עובדים מכל הארץ לייצור בלמים למטוסי בואינג מסחריים, המוצר העיקרי במפעלם. המכללה נמצאת בשותפות עם סטף ורטהיימר, הידוע ביוזמת פארק התעשייה תפן (ופרויקטים עסקיים מוצלחים רבים אחרים). בפגישתנו ביוני 2016 התפאר אחד מזקני הקהילה בכך שהם אחראים כעת להעסקה או להכשרה של אלפי ישראלים.

בשנת 2009 התגוררו בקיבוץ שָׁלֵו שבמגן שאול שתים־עשרה משפחות מאגודת בית־אל המשתייכות לאחווה. הן תרמו שש־מאות אלף שקלים לתיקונה ולתחזוקתה של בריכת המושב, המשרתת את התושבים עד היום. התרומה הייתה מתנה מפתיעה. משפחות אגודת בית־אל סיימו את בנייתו של גן שעשועים חדש בשנת 2010, גם הוא שירת את התושבים נכון לשנת 2016, והן מעניקות שליש מכלל המימון לפרויקטים שונים של התחדשות במושב. נכון ל־6 ביוני 2016 היו במגן שאול עשרים וחמישה בתים בבעלותם או בשכירותם של חברי קיבוץ שָׁלֵו, המאכלסים כמאה וחמישים נפש. משנת 2016 אגודת בית־אל מונה ברחבי ישראל בין שמונה־מאות לתשע־מאות חברים. אחד מזקני הקהילה טען כי המיזמים העסקיים שלהם משגשגים כולם ומספקים מקומות עבודה לתושבי האזור. ואכן, בשנת 2016 העסיקה קבוצת בית־אל יותר מאלף ושלוש־מאות עובדים בכל ישראל.

ב־8 ביוני 2011 עיתון שבסיסו באייר (Ayr), אונטריו, דיווח על סוֹפה של אחוות הנצרות הקדומה בחווה הקהילתית עקב יציאתם ההמונית של חבריה לישראל, ושיער כי לאחר ששירתו את הקהילה במשך יותר משישים שנים באמצעות התוצרת, הסחורה והשירותים שנתנו, הקהילה הנוצרית החשאית עוזבת בלי להסביר למה או לאן הם הולכים. וכך נכתב במקומון:

מחיבור מידע ממגוון מקורות, ל"אייר ניוז" נודע כי רוב חברי האחווה הנותרים — רובם קשישים — עזבו ועברו לישראל כייעוד...

בינתיים, משא ומתן למכירת הנכס כאן... מתנהל כעת. אחרוני החברים מקווים לעבור לישראל בהמשך השנה. היציאה התרחשה לאורך השנים האחרונות...

בשנות השבעים הקבוצה התפצלה והתפתחו שתי קהילות נפרדות — האחת בצידו המערבי של כביש אוקספורד 3 והאחרת בצידו המזרחי של הכביש.561

מספר חברי אגודת בית־אל גדֵל באופן דרמטי, אך לא ברור אם הסיבה לכך היא גידול טבעי, הגירה או המרת דת. סביר להניח שזו תוצאה של הגירה וגידול טבעי גם יחד. ואכן, המתחם הקודם שלהם בברייט, אונטריו, משמש כיום תחנת שקילה ל"יהודים" העושים עלייה ונקרא "משרדי השיבה". אחד מזקני הקהילה טוען שהם מכרו את אדמתם הקנדית ואת רכושם לקבוצה שאינה קשורה אליהם, משרדי השיבה שמה, והיא עושה שימוש במתחם שלהם כמקום המסייע ליהודים העולים לארץ לקראת עלייתם. המשתתפים לומדים עברית, מקבלים שיעורים על החברה, הפוליטיקה והתרבות בישראל, ומקיימים מפגשי תפילה. באחר צהריים אחד, לאחר שהגעתי למקום ללא הודעה מוקדמת, פגשתי שם משפחה שמתכוונת לעלות ארצה וראיתי את ה"יהודים" הללו מחזיקים ידיים בתפילה ומתפללים באנגלית, ראשיהם מורכנים ועיניהם עצומות. זו אינה שיטת התפילה היהודית המסורתית, אך היא תואמת את צורות התפילה הפרוטסטנטיות המסורתיות, והדבר מרמז על כך שייתכן כי המשפחה הזו הייתה יהודית־משיחית.

השפעת האסכטולוגיה והפיאטיזם על הקבוצות הפרוטסטנטיות הרדיקליות של מרכז אירופה וצאצאיהן ניכרת עד היום. כִתות פרוטסטנטיות רבות באירופה ובצפון־אמריקה, כמו באזורים אחרים בעולם, יכולות להתחקות אחר שורשיהן ולהגיע למעגלים פיאטיסטיים מהמאות השבע־עשרה והשמונה־עשרה בארצות דוברות גרמנית. כמו קודמותיהן, קבוצות מודרניות יותר אלו שילבו תיאולוגיות אוונגליסטיות ותפיסות אסכטולוגיות מתנועות אחרות, ובכללה זה הדיספנסציונליזם. נראה שגם אגודת ברגר וגם אחוות הנצרות הקדומה נוצרו מאותם חוגים פיאטיסטיים והושפעו מאוונגליזם פרוטסטנטי דומה. היה זה אך טבעי, אפוא, ששתי הקהילות הללו יתמזגו בישראל. הקהילה שנוצרה אימצה את האסכטולוגיה של אגודת ברגר ואת הסוציאליזם הנוצרי של האחווה. ממיזוג זה נולד קיבוץ נוצרי.

ואולם, כמו במקרה של הטמפלרים, הסיכויים נגדם. כמיעוט קטנטן הדורות הצעירים יעמדו בפני האתגר להישאר נבדלים משאר החברה הישראלית. זו הסיבה שבמשך שנים הם נמנעו ממגע עם החברה הישראלית בכללותה, ובכלל זה חברויות, טלוויזיה, מחשבים ולימודים באוניברסיטה. עם זאת, ככל שילדי הקהילה לומדים עברית, עובדים עם ישראלים ומשרתים בצבא, הם צפויים לעזוב — אם למולדתם ואם בהיטמעות בחברה הישראלית. ואכן, תהליך זה כבר החל. קבוצות מיעוט מבוססות דת נשענות על היבדלות כדי לשמור על מספריהן. אפשר בהקשר זה להשוות את המקרה של יהודים לא־חרדים בארצות הברית, שמספרם נמצא בירידה תלולה.

כיום מציינים חברי אגודת בית־אל את יום העצמאות וכן את יום הזיכרון, את ראש השנה ואפילו את יום הכיפורים. יהודים ישראלים עשויים בהחלט להתחתן עם חברי הכת — ואף להצטרף לקהילתם. אך מכיוון שהחברה הישראלית היהודית היא הדומיננטית יותר משתי הקבוצות, אין סבירות גבוהה להתנצרות המונית של יהודים. סביר יותר הוא התרחיש ההפוך, שבו חברי אגודת בית־אל מתגיירים או פשוט נטמעים בתוך החברה היהודית. לחברי האחווה לשעבר עדיין עומדת האפשרות לעזוב את קהילתם ולהצטרף לקהילה היהודית המשיחית, שניתן לטעון כי היא באמת מורכבת מנוצרים פרוטסטנטים המאמינים באלוהותו של ישוע, ולחלופין ניתן לראות בהם אנשים המתחזים ליהודים וטוענים ליהדותם בזכות מוצאם או זהותם העצמית. הצטרפות לקבוצה זו, המונה כיום אלפי ישראלים ילידי הארץ המתגוררים בכל רחבי ישראל, תהיה צעד התרחקות טבעי מקהילת בית־אל הסגורה, ותאפשר להם לשמור על ליבת אמונתם תוך כדי השתלבות איטית בחברה הישראלית (ראו פרקים 2 ו־4).

לאגודת ברגר ולאחוות הנצרות הקדומה, הנקראות כעת אגודת בית־אל, יש עבר מגוון ביותר. למרות מטרות נעלות וכוונות ראויות לשבח, מייסדיהן נקטו טקטיקות שנויות במחלוקת כדי לזכות בקרקע, בעושר ובכוח בשם האל, ולהשיג דריסת רגל בארץ ישראל. עם זאת, נראה שהמאבקים הללו נמצאים מאחוריהם.

אגודת בית־אל עשתה כמה צעדים לקראת דו־קיום יהודי־נוצרי שליו בישראל, ושכנעה אנשים רבים, ובכללם רבנים, פוליטיקאים ושכנים, באהבתה לעם היהודי ולמדינת ישראל. גם בשל מאמציה של האגודה, נוצרים המעורבים בעניינים הקשורים למדינת ישראל כבר לא נתפסים בצורה אוטומטית כמי שמוּנעים ממניעים נסתרים. עסקי אגודת בית־אל פורחים, וכך גם קהילותיה. נותרה השאלה: האם אגודת בית־אל תצליח לשמור על אמונתה במפגש עם החברה הישראלית בכללותה?

439 קרייביל ודספורטס באומן 2001.

440 מחקרים מהשנים האחרונות חשפו קשרים תכופים בין פיאטיסטים לבין כמה כיתות אנבפטיסטיות, ובכלל זה ההוטרים והמנוניטים, וכן קשרים ספציפיים בין מטיפים מהרנהוט למנוניטים הולנדים. החוקרת אסטריד פון שלאכטה (Astrid von Shlachta) טענה שהפיאטיסטים השפיעו על ההוטרים להיות סובלניים יותר כלפי כיתות פרוטסטנטיות, שעימן היה להם הרבה במשותף (שנץ 2013, עמ' 398-390).

441 למידע נוסף על כיתות אלו ראו במבוא של יודין 2021, תת־פרק 5, The Phenomenon of Radical Protestant Cults.

442 קרייביל ודספורטס באומן 2001, עמ' 4, 21-20.

443 שם, עמ' 6-5.

444 שם, עמ' 7-6.

445 שם, עמ' 8-7.

446 מתוך התכתבות בדואר האלקטרוני עם מרי־אן גריי קירקבי (Mary-Ann Gray Kirkby) ב־17 בדצמבר 2013.

447 קלארק 1967, עמ' 17.

448 שם.

449 שם.

450 קלארק 1964-1963, עמ' 1.

451 קלארק 1967, עמ' 18; קלארק 1964-1963, עמ' 2-1.

452 קלארק 1967, שם.

453 קלארק 1964-1963, עמ' 2.

454 שם.

455 שם.

456 קובאסק 2014, עמ' 2-1.

457 למעשה, קרב דרינה התרחש בין צבאות סרביה ואוסטרו־הונגריה בעיקר בספטמבר 1914.

458 קובאסק 2014, עמ' 2.

459 שם; קלארק 1967, עמ' 19-18. יש לציין כי אף על פי שחברי הכת של קובאסק היגרו לישראל, בני משפחתו הקרובה לא היגרו הנה. פרט זה עשוי להיות המקור לסתירות בזיכרונות הסיפור הזה.

460 קובאסק 2014, עמ' 2.

461 קלארק 1964-1963, עמ' 2.

462 קלארק 1967, עמ' 19.

463 שם, עמ' 20-19.

464 קובאסק 2014, עמ' 3.

465 קלארק 1964-1963, עמ' 3.

466 רעיון זה אינו מקובל במחקר, אם כי לכת האיסיים, או כת ים המלח, הייתה השפעה על הנצרות הקדומה. על נושא זה ראו ורמש 2000, עמ' 257-256; פלוסר 2007, עמ' 361-342, 658-643, 806-794, 876-853, 908-888, 1039-1035.

467 אלכסנדר באגו, מאמר גנוז מהארכיון הפרטי של פיטר קלארק, 1963.

468 מתוך ריאיון עם הבכיר.

469 קופ 2014.

470 בלווינס 2014, עמ' 14.

471 קלארק 1967, עמ' 20, 23.

472 קובאסק 2014, עמ' 3.

473 קלארק 1967, עמ' 21.

474 שם.

475 שם; מתוך הריאיון עם הבכיר בכנסיית האחווה.

476 קלארק 1967, עמ' 22.

477 שם.

478 שם.

479 הבשורה לפי מתי, יח: 20.

480 קלארק 1967, עמ' 21-20.

481 קלארק 1964-1963, עמ' 5.

482 הושטטלר 1997, עמ' 279.

483 קלארק 1964-1963, עמ' 13.

484 שם.

485 קלארק 1967, עמ' 26.

486 קלארק 1964-1963, עמ' 15-13.

487 האתגר הנוצרי 1966, עמ' 6.

488 יודין 2016, עמ' 41-40.

489 קלארק 1967, עמ' 140-139.

490 שם, עמ' 153. קלארק מצטט מתוך פמפלט של האחווה.

491 קלארק, חיבור ללא כותרת, עמ' 32.

492 קורוץ 1964; אנץ 1967, עמ' 1.

493 אנץ 1976, עמ' 2.

494 אנץ 1967, עמ' 30.

495 אנץ 1976, עמ' 2-1.

496 שם, עמ' 5-4.

497 קורוץ 1964.

498 אנץ 1976, עמ' 6.

499 קובאסק 2014, עמ' 5-4.

500 מתוך ריאיון עם אלברכט פוקס, בכיר קהילת קיבוץ בית־אל, שהתפרסם בעלון של קהילת בית הכנסת מערב (Kehilat Maarav Synagogue Community Bulletin) בסנטה מוניקה, קליפורניה, באפריל 2003.

501 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008.

502 שם.

503 קלארק 1967, עמ' 157.

504 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008.

505 שם.

506 שם; קלארק 1967, עמ' 73.

507 אנץ 1976, עמ' 6.

508 שם, עמ' 8-7.

509 שם, עמ' 8; באגו 1965, פתח דבר, עמ' 16.

510 אנץ 1976, עמ' 8.

511 באגו 1965, עמ' 1.

512 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008. הזקנים הצהירו כי לקהילתם יש חברים בסקנדינביה, במרכז אפריקה, בקנדה, בהונגריה, בגרמניה, בהולנד ובשווייץ. ייתכן מאוד שהתפשטותה של קהילתם (בשווייץ ובהולנד) קשורה במושב נס עמים.

513 באגו 1965, עמ' 1, 4, 15-12.

514 ון קלינקן 2017, עמ' 230.

515 באגו 1965, עמ' 3-1.

516 שם, עמ' 23-16.

517 באגו 1965, עמ' 23-16, 31.

518 שארפ 2015, עמ' 320-319.

519 באגו 1965, עמ' 3-1.

520 אנץ 1976, עמ' 17.

521 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008.

522 אנץ 1976, עמ' 17.

523 שם. אולי המטיף הזה בא כדי "לסלול את הדרך" לאחיות ברגר.

524 שם.

525 שם.

526 שם.

527 שם, עמ' 18.

528 שם, עמ' 17.

529 שם, עמ' 19-18.

530 שם, עמ' 17.

531 חדשות אייר 2011.

532 מתוך הריאיון עם הבכיר (לעיל, הערה 30).

533 מתוך הריאיון; שמידגל וקרק 2008, עמ' 195-194.

534 מתוך הריאיון; שמידגל וקרק 2008, עמ' 190-189.

535 חרותי־סובר 2013.

536 מתוך ריאיון עם יונה אפרים, מזכיר מושב מגן שאול, ב־25 בנובמבר 2008.

537 שמידגל וקרק 2008, עמ' 199.

538 חרותי־סובר 2013.

539 קלארק 1967, עמ' 26.

540 מתוך תכתובות בין ג'ון גאבור ורונלד דורן, ינואר 1948 (קלארק, ארכיון פרטי).

541 מתוך הריאיון עם הבכיר (לעיל, הערה 30); יהן 1998, עמ' 43-33.

542 יאנזן וסטנטון 2010, עמ' 83-80.

543 קלארק 1967, עמ' 20.

544 שם.

545 שם.

546 מתוך הריאיון עם הבכיר (לעיל, הערה 30); קלארק 1967, עמ' 150-146.

547 מתוך הריאיון.

548 שם.

549 אנץ 1976, עמ' 18.

550 מתוך הריאיון עם הבכיר (לעיל).

551 מחשבה זו מהדהדת את זו של בני ישראל העבריים האפריקאים של ירושלים — העבריים מדימונה (ראו פרק 7).

552 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008.

553 מתוך הריאיון עם הבכיר (לעיל, הערה 30).

554 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008. הדימוי של העץ, הענפים והשורשים, מבוסס על הנאמר באיגרת אל הרומים, י"א: 31-11, בדומה לתיאולוגיה של כל הכִתות הנזכרות בפרקים הקודמים.

555 מתוך הריאיון לעיל.

556 הושטטלר 1997, עמ' 279.

557 קלארק 1967, עמ' 32.

558 אמונה אחרונה זו דומה מאוד להשקפתה של אגודת ברגר, לפני ששתי הקבוצות התאחדו.

559 קרייביל ודספורטס באומן 2001, עמ' 1.

560 מתוך ריאיון משותף עם זקני הקהילה ב־2008.

561 חדשות אייר 2011.

פרק 7

בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים (האפריקאים העבריים)562

לפני שנפנה לקהילה שבה דן פרק זה, חשוב להבחין בין שני מונחים דומים מאוד: יהודים שחורים (black Jews) ויהדות שחורה (Black Judaism). האחרונה כוללת את אלו המזדהים כבני ישראל עבריים (Hebrew-Israelites), בני ישראל (Israelites), עבריים (Hebrews) ובני ישראל אפריקאים עבריים (African Hebrew Israelites). רוב הזרמים היהודיים המרכזיים ברחבי העולם אינם מכירים באחת הקטגוריות הללו כיהודית או כחלק מהיהדות או חלק מהעולם היהודי — המודרני או העתיק. הקטגוריה הראשונה מתייחסת ליהודים המשתייכים ליהדות המרכזית, שהם במקרה בעלי צבע עור שחור.563

היהדות השחורה צמחה באמריקה במאה התשע־עשרה בהשפעת הפרוטסטנטיוּת האוונגליסטית.564 היו שני גורמים נוספים שייתכן שזירזו את היווצרותה של קהילת בני ישראל העבריים. הראשון הוא המפגש פנים אל פנים של פליטים וקולוניאליסטים יהודים עם עמים משועבדים במושבות האירופיות של איי הודו המערבית באיים הקריביים במאות השבע־עשרה והשמונה־עשרה, מפגש שהוליד צאצאים; השני הוא יחסי השכנות בין יהודים ושחורים בערי ארצות הברית בראשית המאה העשרים.

אחת ההשפעות הפרוטסטנטיות העיקריות החלה עם הכומר האנגלי ג'ון ווסלי (1791-1703). ווסלי היה מייסד המתודיזם ותומך נלהב של מאמר האמונה שזכה לכינוי "התקדשות" ("sanctification") — החתירה הנמרצת לחיי קדוּשה לצורך השגת ישועה (ראו בפרק המבוא). החזון התיאולוגי שלו התפתח במהלך ההתעוררות הגדולה, תנועת התחייה ששטפה את צפון־אמריקה במאה השמונה־עשרה ושהייתה לה השפעה מתמשכת לאורך המאה התשע־עשרה והמאה העשרים. תנועה זו השפיעה לא רק על צאצאיהם של תושבי המושבות האירופיות ושל המהגרים האחרונים מאירופה; במפגשי התחייה השתתפו גם שחורים וילידים אמריקאים, והמטיפים שהובילו את הכנסים מעוררי ההתלהבות הללו היו שחורים ולבנים כאחד.565

הכנסייה המתודיסטית התפשטה ברחבי המושבות האמריקאיות במרוצת שנות השישים של המאה השמונה־עשרה, ובשנת 1794 ייסד הכומר ריצ'רד אלן, אפרו־אמריקאי חופשי, את הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית בפילדלפיה. בעקבות ג'ון ווסלי קבע הכומר אלן שכדי להגיע לדרגה של שלמות בתוך הכנסייה יש לעבור תהליך דו־שלבי של המרה והתקדשות, תחילה להיטהר מהחטא הקדמון ולאחר מכן, באמצעות מעשה חסד שני, להגיע לשלמות ללא חטא.

תנועת הקודש (The Holiness Movement), שמקורה באמריקה בשנות השלושים של המאה התשע־עשרה, תפסה תאוצה לאחר הזוועות שהתחוללו במלחמת האזרחים האמריקאית (1865-1861). אמריקאים רבים נמשכו לרעיון הפרפקציוניזם שהטיף לו ווסלי. הוא דיבר עליו במונחים של טבילת רוח הקודש, טבילה שעמדה בפני עצמה ולעיתים התרחשה שנים לאחר הטבילה המקורית, שהגדירה את האדם כנוצרי. הברכה השנייה, כפי שכינה אותה ווסלי, ביקשה לעזור לנוצרים להשיג את הצעד הבא — מחילת החטאים וראשיתם של החיים החדשים ללא חטא, מעין לידה מחדש.

בעקבות מלחמת האזרחים האמריקאית נרשמו מספר השתלשלויות אירועים שהשפיעו על האוכלוסייה השחורה בדרום ארצות הברית ועל הופעתה של היהדות השחורה: חקיקת חוקי ג'ים קרואו שהפלו קהילות שחורות והובילו ליצירת תנאים בלתי־אנושיים בעבורן; הקמת כנסיות פרוטסטנטיות שחורות נפרדות; והשפעה רבה של אסכטולוגיה ומילניאריזם ששררו בכנסיות אלו.566

בדומה לכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית, בשנת 1821 הקים הכומר ג'יימס וריק (Varick) מניו יורק את הכנסייה האפריקאית המתודיסטית האפיסקופלית ציון (A.M.E. Zion Church). כנסייה זו, כמו הכנסייה של אלן בפילדלפיה, נהתה אחרי תורת הברכה השנייה של ג'ון ווסלי. שתי הכנסיות הללו השפיעו על התפשטותה של תנועת הקודש בקרב הקהילות האפרו־אמריקאיות ברחבי ארצות הברית במאה התשע־עשרה.567

התקדמות נוספת בהתפתחותה של תנועת בני ישראל העבריים נרשמה על ידי ויליאם סונדרס קראודי (Saunders Crowdy, 1908-1847), שלחם במלחמת האזרחים. ב־13 בספטמבר 1892, לאחר שנים רבות שבהן הוא היה שומע קולות ומתנהג בצורה מוזרה, הוא שמע את קולו של האל תוך כדי ניקוי שדותיו בשטח החדש שזה עתה רכש באוקלהומה. הוא רץ לתוך היער תוך כדי כך שהוא שומע קולות וחוזה חזיונות שציוו עליו להקים "כנסייה חדשה המבוססת על הברית הישנה והחדשה כאחד... איסור על היין, טקס רחיצת הרגליים ונוסח מסוים של סעודת הקודש..., ברכת שלום בצורת 'נשיקת קודש' (שפתיים לשפתיים יישקו) והקפדה על עשרת הדיברות".568 הדגש שהושם על סעודת הקודש נבע מחלום שבו הוא אכל את התנ"ך, פשוטו כמשמעו.569 לימים עיגן קראודי את המצוות הללו באבן האמת או שבעת המפתחות, כפי שכינה אותם.570

כנסיות קודש פרוטסטנטיות רבות, בעיקר שחורות אך גם לבנות, בדרום ובדרום־מערב ארצות הברית, אימצו בסופו של דבר את הגרסה של קראודי לנצרות, כפי שהטיף לה ברחבי אמריקה. "הנביא" קראודי, שכעת כינה את עצמו "האוונגליסט העולמי", אימץ בראשית הדרך מנהגים "עבריים" בעבור "הכנסייה האמיתית" החדשה שלו, למשל קביעת יום השבת כיום השבתון ואימוץ תורה מרכזית הגורסת כי ישוע היה שחור.571 קראודי היה מהראשונים לקדם את הרעיון שהאפרו־אמריקאים הם צאצאיהם של עשרת השבטים.572 גויים התובעים לעצמם מוצא ישראלי קדום לא היו תופעה חדשה; מנהיגים פרוטסטנטים לבנים רבים שקדמו לו טענו כי הם או אנשיהם מקורם בשבטים העתיקים של בני ישראל.573 קיום חג הפסח על פי הכתוב בתורה, עם מריחת הדם על המשקוף ושאר המצוות המפורטות בשמות יב ובדברים טז, תפס מקום נכבד באמונתו החדשה של קראודי.574

קראודי לא היה הראשון שטען למוצאם הישראלי הקדום של האפרו־אמריקאים. הכומר השחור ויליאם כריסטיאן, עבד לשעבר מרייטסוויל (Wrightsville), ארקנסו, וחסידיו של הכומר האנגלי אלכסנדר קמפבל, קבעו את אותה הקביעה כבר ב־1888. הכומר כריסטיאן לא רק טען למוצא ישראלי קדום של האפרו־אמריקאים; הוא אף טען שכל הגויים (כלומר, אלה שאינם אפריקאים) הם צאצאי השטן.575 דוד בן איצוק (Ben Itzock) והנרי איצוק (Itzock), שטענו כי הם יהודים חבשים (אתיופים), הכריזו בשנת 1913 בשיקגו כי "הכושי הוא היהודי הנכון", ושניהם דגלו בהגירה המונית לאתיופיה.576 בשנת 1915 הטיף הנביא פ' ס' צ'רי (F. S. Cherry) מפילדלפיה לכך שהשחורים הם זרעו של יעקב (שאף הוא היה שחור, לטענתו) ולכך שיהודים לבנים הם "אורחים בלתי־קרואים וגונבי דעת".577 לפי ההיסטוריון נורמן קרוקט (Crockett), היהודים לא היו אהודים בקהילות ובעיירות השחורות, אך מלומדים ומנהיגים שחורים דחקו לעיתים קרובות בחסידיהם ללמוד מהדוגמה של היהודים בכל הנוגע לכלכלה ול"אופי ויוקרה".578

התיאולוגיות והמנהגים של מנהיגים שחורים אלה היו דומים לאלו של קראודי, אם כי קראודי היה תקיף יותר בכל הקשור לניכוס חגים, טקסים ומנהגים יהודיים. לקראודי ולאחרים הייתה השפעה עצומה עוד בחייהם על תנועות דתיות אפרו־אמריקאיות, הן ישראליות הן אסלאמיות, והשפעתם ניכרת עד ימינו.

קראודי החל להטיף את האמת שלו בשנת 1892 מטקסס ועד אילינוי, ולעיתים קרובות עמד בפינות רחוב בעיירות ברחבי מדינות המישורים הגדולים,579 וכן בערים במערב התיכון, ובכלל זה שיקגו. שם הוא נודע בקהילה השחורה כאליהו השחור, וככל הנראה בשיקגו, בזמן שהטיף שם, נודעו חסידיו כיהדות שחורה.580 לפי נכדתו, בשנת 1896 ננזף קראודי, הן על ידי לבנים הן על ידי שחורים, על כך שטען שישוע היה שחור ועל כך שהטיף להקפדה על כשרות מסוימת. אבל ב־1897 הוא הכריז על עצמו בישוף ראשי, בחר שנים־עשר "זקנים" ועוזר בישוף (לבן), והקים סניפים של כנסייתו, כנסיית האל וקדושי המשיח (Church of God and Saints of Christ), בעשרים ושבע ערים ברחבי ארצות הברית.581 הכנסייה של קראודי וכנסיית האל החי (Church of the Living God) של ויליאם כריסטיאן הן המוסדות המייסדים שמהם יצאו כל תנועות היהדות השחורה.582

הכנסיות של קראודי הנהיגו ברית מילה ושמירת שבת, אבל הן גם האמינו באלוהותו של ישוע מנצרת. ביסודו של דבר, קראודי הקים עוד כנסייה נוצרית קדושה, המאופיינת בכמה טקסים יהודיים, מסורות וליטורגיה. עד 10 באוקטובר 1899 הם חגגו את חג הפסח הלאומי הראשון שלהם והתהדרו בהקמת עשרים ושלוש סוכות, יחד עם שמונה בישופים, במדינת קנזס לבדה. הימנעות מאלכוהול הייתה גם היא חלק גדול מההטפה המוקדמת של קראודי, והיה מי שטען שהוא עצמו היה פעם מכור לאלכוהול. ד"ר ג'ייקוב דורמן טוען כי בקרב האוכלוסייה השחורה של אוקלהומה בראשית המאה העשרים היו ליהודים מוניטין של רשעים השולטים בארנקה של החברה האמריקאית, ובד בבד הם שימשו דוגמה לעם מדוכא שהצליח באמריקה. שתי השקפות אלה על היהודים — שליטה בכסף ומעבר מדיכוי להצלחה — היו הבסיס לתיאוריות קונספירציה אנטישמיות לאורך ההיסטוריה.

לקראת סוף המאה התשע־עשרה החל הבישוף קראודי ללמד כי האפרו־אמריקאים הם צאצאיהם של עשרת השבטים. זמן קצר לאחר מכן אימצה כנסייתו את לוח השנה העברי והחלה להדגיש יותר ויותר חגים ומועדים מהברית הישנה, בייחוד חג הפסח, כפי שצוין לעיל. לימים הפך הפסח לחג המרכזי של בני ישראל האפריקאים העבריים בירושלים (African Hebrew Israelites of Jerusalem או AHIJ), ואצלם הוא נודע בשם "פסח של העולם החדש" ("New World Passover").583

בזמן שעבד כטבח ברכבת של סנטה פה, הקים קראודי קהילה בבלוויל, וירג'יניה, וצוטט שם כמטיף לכך שכל היהודים במקורם שחורים, ואילו כִתות של יהודים לבנים הופיעו רק עקב נישואי תערובת.584 ב־6 במאי 1899 הקים קראודי את הכנסייה הגדולה ביותר שלו והטביל למעלה מאלף בני אדם בעיר ניו יורק לבדה, וקהילות חדשות החלו לצוץ ברחבי ניו ג'רזי, ניו יורק וקונטיקט. הכנסייה שלו המשיכה להתפשט ברחבי צפון־אמריקה והאיים הקריביים, והמטה שלה נקבע בפילדלפיה.585 לאחר מותו של קראודי ב־1906 קיבל לידיו את התנועה יורשו המיועד, הבישוף ויליאם ה' פלאמר (Plummer), שנחשב במידה רבה לדיקטטור. הוא השתלט על חפציהם של חסידיו וחילק אותם מחדש כראות עיניו.

מנהיגים שחורים רבים, שחיפשו בראשית המאה עשרים זכויות אזרח ושוויון לבני עמם, אולי לא חלקו עם קראודי את אמונתו, בנוגע לכך שהם צאצאי בני ישראל הקדומים; עם זאת, הם הדגישו כי יש להשתמש בעם היהודי כבמודל לחיקוי לקהילותיהם. בוקר ט' וושינגטון (Booker T. Washington, 1915-1856) עצמו כתב פעם:

יש לנו דוגמה מזהירה ובולטת מאוד בתולדות היהודים במדינה זו ובמדינות אחרות. אין, אולי, גזע שכה סבל, לא כל כך באמריקה כמו בחלק ממדינות אירופה. אבל האנשים הללו נאחזו יחדיו. הייתה להם מידה מסוימת של אחדות, גאווה ואהבת גזע; וככל שהשנים יחלפו, הם ישפיעו יותר ויותר במדינה הזו — מדינה שבה פעם בזו להם והסתכלו עליהם בזלזול ובלעג. זה בעיקר בגלל שהגזע היהודי האמין בעצמו. אם הכושי לא ילמד יותר ויותר לחקות את היהודי בעניינים אלו, להאמין בעצמו, הוא לא יוכל לצפות להצלחה כלשהי.586

כנראה ההשפעה הגדולה ביותר על כל תנועות היהדות השחורה בצפון־אמריקה ובאיים הקריביים הייתה הרב וונטוורת' א' מת'יו (Wentworth A. Matthew, 1973-1892), מייסד הקהילה האתיופית בית התפילה בהארלם, ניו יורק. מת'יו הגיע לארצות הברית ב־1919 מסנט קיטס (St. Kitts)587 ומיד ייסד בה קהילה "יהודית", הקהילה העברית האתיופית שומרי הדיברות.588 ידוע כי הקהילות הראשונות של היהדות השחורה התקיימו בצפון־אמריקה כבר בשנת 1915. מת'יו, לעומת זאת, הפך למנהיג היהדות השחורה הידוע ביותר של זמנו.589

ייתכן שמת'יו היה אכן ממוצא יהודי כלשהו. כבר בשנת 1723 עמד שיעור היהודים במדינת האיים הקריביים הקטנה סנט קיטס־נוויס (Saint Kitts-Nevis) על רבע מהאוכלוסייה, ומספרם נע בין שבעים וחמישה למאה יהודים. הרוב המכריע של אוכלוסייה זו היה ממוצא ספרדי, אנשים לא־לבנים שאבותיהם היו פליטים שנמלטו מהאינקוויזיציה הספרדית לברזיל, שממנה גורשו מאוחר יותר, במאות השש־עשרה והשבע־עשרה. יהודים רבים מהאיים הקריביים הולידו צאצאים, חוקיים ובלתי־חוקיים, עם אפריקאים משועבדים ועם תושבים אחרים, משוחררים או חופשיים. קהילת נוויס היא האפשרות היחידה הידועה לקשר גנטי ישיר בין העבריים השחורים לעם היהודי של ימינו או לעם ישראל של העת העתיקה. אין שום ראיה היסטורית אחרת התומכת בטענה שכל צאצאיהם של העבדים השחורים ביבשת אמריקה הם צאצאים של היהודים הקדומים או של בני ישראל.

בעוד שוויליאם סונדרס קראודי נולד וגדל כאדם משועבד באמריקה של המאה התשע־עשרה ונחשף ליהודים וליהדות רק באמצעות כתבי הקודש, וונטוורת' מת'יו גדל בסנט קיטס בקרב יהודים וגויים שהם צאצאי יהודים. ייתכן שמת'יו עצמו היה צאצא של יהודים, כפי שטענו אנשים רבים במדינת האיים הזו. הוא הצהיר כי הוסמך על ידי מוסד של התנועה היהודית הרפורמית, ההיברו יוניון קולג' (Hebrew Union College), בשנת 1923, והפך לכאורה לרב המוסמך השחור הראשון באמריקה, אך טענה זו שנויה במחלוקת ונראית בלתי־סבירה, כפי שיפורט בהמשך. הוא אכן ביקש להיות חבר במועצת הרבנים של ניו יורק; עם זאת, מאחר שהוא הוסמך במקור על ידי רב ישראלי עברי, הרב ארנולד יאשיהו פורד, שלא הוכר על ידי הממסד היהודי, בקשתו נדחתה. החיכוכים שהתגלעו בין היהודים לבין העבריים השחורים מלווים מאז את היחסים בין שתי הקהילות.

מת'יו חיבר את גרסתו לדת היהדות השחורה מתוך מגוון רחב של דתות ורעיונות, שעימם נמנים בין היתר השקפות היהדות המסורתית, הנצרות, הוודו ומנהגים אפרו־קריביים שונים, אידיאלים של הבונים החופשיים, תורת הנסתר ומיסטיקה. אף על פי שאמונתו החדשה לא הייתה יהודית מסורתית, הוא יישם חלק גדול מהליטורגיה היהודית, אולי כדי לזכות בתמיכתה של הקהילה היהודית בניו יורק.590

מת'יו ופורד הושפעו מאוד מהלאומן השחור והאנטישמי מרקוס גארווי (Garvey, 1940-1887), שטען כי ישוע כלל לא היה יהודי.591 מת'יו חיבר בין תחושת הגאווה השחורה של גארווי לתורתו הרוחנית. גארווי, אשר נולד וגדל בג'מייקה ונחשב לנביא בדת הרסטפארי, האמין שראס טפארי (Ras Tafari, 1975-1892), בנו של המלך האחרון של אתיופיה, שהוכתר ב־1930 כמלך היילה סלאסי (Haile Selassie), ימלוך בעידן המשיחי וינהל את ראשיתה של יציאת השחורים לאפריקה. מאמיני הרסטפארי רואים בהיילה סלאסי גלגול של האל.592

גארווי היה איש עסקים מצליח ובעל חברת עיתונים. הוא הקים את 'האגודה לשיפור הכושי האוניברסלי' (Universal Negro Improvement Association או UNIA), ומיליוני עוקבים, הן בניו יורק הן ברחבי אמריקה, האזינו לדבריו. תנועתו, 'בחזרה לאפריקה', שימשה השראה לארנולד פורד, אם כי גארווי לא הסכים עם חזונו של פורד בדבר אימוץ היהדות מצד כל האפרו־אמריקאים.593

בראשית המאה העשרים חבר גארווי לוו' א' ב' דובואה (W.E.B. Du Bois), האדם השחור הראשון שזכה בתואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד והיה מייסד־שותף של 'האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים' (National Association for the Advancement of Colored People או NAACP), כדי לעמוד בראש תנועת 'בחזרה לאפריקה'. שני הגברים ביקשו להחדיר גאווה ותחושת ייעוד בקרב האוכלוסייה האפרו־אמריקאית של זמנם. 'האגודה לשיפור הכושי האוניברסלי' של גארווי "הייתה התנועה הלאומנית השחורה הראשונה שטיפלה בצורכיהם של השחורים... בתיאולוגיה של גארווי היו השחורים העם הנבחר של האל".594 תנועתה של הארייט טאבמן (Harriet Tubman, 1913-1822) לשחרור העבדים האפרו־אמריקאים בדרום על ידי שימוש בדימויים תנ"כיים, בשילוב עם אתוס החזרה לאפריקה, הובילו את גארווי למתג את חסידיו כציונים.595

כאחד מחסידיו הנלהבים של גארווי, פורד עבד באגודתו והושפע ממנו. לאחר מעצרו של גארווי בגין הונאת דואר בשנת 1923 (גארווי טען שמעצרו הוא קונספירציה יהודית), טען פורד כי כעת הוא יוביל את הגזע השחור.596 הוא הקים קהילה משלו, שנקראה 'בית בני ישראל' (ולאחר מכן הקים את בית הכנסת 'בית בני אברהם'), וקיבל את התואר רבי. מעצרו של גארווי הוביל לקריסת תנועתו, אך רעיונותיו עברו מהתחום הלאומני לתחום הדתי. הוא גורש בחזרה לג'מייקה ומת בבריטניה ב־1936, אך השפעתו עיצבה באופן ניכר את הדתות השונות — היהדות השחורה, האפריקאים העבריים, אומת האסלאם והרסטפארי.597

פורד החל לכנות את בני קהילתו עבריים או בני ישראל כדי להבדילם מהעם היהודי, ובכך ליצור זהות שחורה חדשה. בברבדוס, מולדתו, הוא דחה את הנצרות כדת האדם הלבן ואימץ צורה של יהדות, תוך כדי שהוא הטיף לכך שהאדם השחור הוא צאצא של העברים הקדומים.598 הרב פורד היה בנם של מטיף "אש וגופרית" נודד ושל אם ממוראביה.599 ראוי לציין קשר אפשרי בין אימו של הרב פורד ובין ההשפעות הפיאטיסטיות הברורות על התיאולוגיה שלו.

פורד הקביל בין הגלייתם של השחורים מאפריקה לזו של העם היהודי מארץ ישראל. מאות אלפי מהגרים שחורים מהאיים הקריביים הציפו את ארצות הברית בשנים 1929-1899, בדיוק כאשר זרם דומה של יהודי מזרח־אירופה הגיע לחופי אמריקה. העיר ניו יורק הפכה למקום שבו שתי הקבוצות הללו באו במגע זו עם זו. אפרו־אמריקאים רבים שכבר חיו בניו יורק נחשפו ליהדות במשך עשרות שנים, ובכלל זה רבים שהועסקו כגוי של שבת בעבור שכניהם היהודים. ב־1930 רבע מתושבי הארלם במנהטן היו ילידי הקריביים, ורבים מהם הפכו לחסידיו של הרב פורד.600 ב־1931 שמונה כִתות מובהקות של היהדות השחורה נחשבו כמי שנולדו בהארלם.601 אנשים אלה, שמוצאם באיי הודו המערבית, נשבּו תחילה בקסמן של תנועות הקודש הנוצריות, אך אימצו מאוחר יותר חלק מהאמונות של שכניהם היהודים ממזרח־אירופה לאחר שהושפעו מהרב פורד ואחרים. הרב פורד היה מוזיקאי מוערך ובעל כישרונות רבים. הוא היה מחונך, משכיל, ושלט לכאורה בשפות רבות, ובכלל זה עברית, ערבית, אמהרית, יוונית ולטינית.602

ישנו סיפור, ככל הנראה בדוי, על כך שבשנות העשרים של המאה הקודמת חבר בקהילה היהודית הצרפתית, שגייס כספים בעבור יהודי אתיופיה כחלק ממאמציו של הברון רוטשילד לשפר את מצבן של קהילות יהודיות עניות, שאל את פורד אם קהילתו מורכבת מיהודים עקורים מאתיופיה; פורד השיב כי הוא מעולם לא שמע עליהם. ללא קשר לאמיתות הסיפור, מנקודה זו ואילך ניכסו אליהם פורד ומת'יו את זהותה של יהדות אתיופיה, בטענה שכל השחורים באמריקה הם צאצאיהם של העברים המקוריים, כפי שיהודי אתיופיה טוענים לגבי עצמם, וכי הנצרות היא דת שנכפתה עליהם במסגרת העבדות. השחורים התעקשו על כך למרות העובדה שחלק הארי של קהילתם מקורו באיי הודו המערבית. הרב וונטוורת' מת'יו, אבי העבריים השחורים, הצהיר לכאורה:

משלושת בני נח, שם וחם היו שחורים ורק יפת, האב הקדמון של הגויים, היה לבן. לפיכך, שלמה המלך היה אדם שחור. לאחר שמלכת שבא הפכה לאשתו בטקס נישואים שנמשך שישה חודשים, היא חזרה לאתיופיה בהיריון מתוך הבנה שהילד, אם יהיה בן, יוחזר לירושלים לטקס בר מצווה. בגיל שתים־עשרה אכן חזר מנליק (Menelik), הבן, ונשאר בירושלים עד גיל עשרים וחמש. אביו, שהבין שתוכניות נרקמות לגבי חייו של הנסיך הצעיר, העניק לו חבורת גברים לשוב איתם לאתיופיה. הכוהנים שליוו את הנסיך הצעיר רימו את שלמה ונשאו איתם את לוחות הברית המקוריים במקום את העותק שהכין המלך. הם נמצאים ממש היום באקסום (Axum). מנליק הראשון היה מלך ישראל הראשון באתיופיה וממנו יצא היילה סלאסי — אריה יהודה — בשושלת רצופה של שש־מאות ושלושה־עשר מלכים...

הקשר של היילה סלאסי עם הכנסייה הקופטית נובע מלחץ דיפלומטי מצד בריטניה, שביקשה ב־1896, לאחר מלחמת אתיופיה־איטליה, שכל המלכים שיעלו על הכס באתיופיה יהיו נוצרים קופטים. עם זאת, בית המשפט באדיס אבבה סגור ביום שישי אחר הצהריים וכל השבת, לא אוכלים חזיר בארמונו, והוא מקיים את טקס הפלאשה [Falasha, טקס אתיופי יהודי]. היילה סלאסי הוא המלך הנוכחי של בית ישראל, וזו ההוכחה שלעולם לא יחסר לדוד [המלך] אדם שחור שיישב על כס מלכות ישראל. כאשר מוסוליני השתלט על המדינה, היילה סלאסי עצר בירושלים כדי להתפלל בעברית לפני שהמשיך לחבר הלאומים. אני שואב את סמכותי מאדיס אבבה כראש היהודים השחורים בארצות הברית. אנחנו עבריים אפריקאים או אתיופים.603

פורד החל להשתמש במונח "עבריים" עבור האפרו־אמריקאים, ובכוונה לא כינה אותם "יהודים", שכּן הוא טען כי היהודים הלבנים התגיירו רק בשלב מאוחר והצטרפו ליהדות בממלכת הכוזרים, וכי הם אינם צאצאי בני ישראל המקוריים.604 גם הוא וגם מת'יו ערבבו את התיאולוגיה החדשה שלהם עם אסכטולוגיה ועם נטייה לאומנית ייחודית — לאומנות שחורה. פורד טען כי השפה הערבית והשפה העברית נולדו באפריקה. הוא נתן לכל אחד מחסידיו החדשים שם עברי, ומחק את שם העבדות שלהם. הוא גם שילב כמה אידיאלים ומנהגים דתיים מהאסלאם, בהשפעת תנועתו של גארווי בתקופת הרנסנס של הארלם (שנות העשרים והשלושים של המאה הקודמת). פורד הוסיף את הרמדאן ותורות אסלאמיות אחרות למנהגיה של קהילתו, ובכך ערבב את האסלאם ואת היהדות ויצר משהו חדש לגמרי.605

עם ניסיונו הכושל של הרב פורד להתיישב באתיופיה (הוא התגורר שם משלהי 1930 עד מותו ב־1935) הפך בן חסותו, הרב מת'יו, למנהיג הקהילה הישראלית־העברית המקורית, תפקיד שבו כיהן עד מותו ב־1972. במאי 1931, כאשר שהה באתיופיה, הסמיך פורד את מת'יו לרבנות. הוא שלח את מסמכי ההסמכה שלו מאדיס אבבה, ונטען שהחלק האמהרי לכאורה בתעודה היה הכרה רשמית של קהילת יהדות אתיופיה הוותיקה. ואולם, לימים התגלה שזהו פרי עטו של פורד עצמו.606

בשנת 1970 היו בהארלם כאלף עבריים שחורים. הרב מת'יו הנהיג בקהילה זו תפילה מדי שבת, בעברית, במסגרת קהילת 'שומרי הדיברות' העברית האתיופית. הוא הפך למשפיע החשוב ביותר של העבריים השחורים, ולעיתים קרובות התגאה ביכולותיו לחולל ניסים או קסמים.607 קהילתו הפכה לכת היהדות השחורה הגדולה ביותר בניו יורק.608

מת'יו טען כי "עשרת השבטים של ממלכת יהודה"609 התפזרו לכל עבר ברחבי אפריקה. ניסוח זה מעיד על חוסר ידע מקראי, שכּן עשרת שבטי ישראל הם שאבדו בהיסטוריה ולא שני שבטי ממלכת יהודה. מת'יו גם טען שלפי בראשית כה, "היהודים הלבנים והשעירים של ימינו" הם זרעו של עֵשָׂו, בעוד שהאפרו־אמריקאים הם צאצאיו הישירים של "יעקב, שהיה לו עור חלק".610

יש לציין כי שמו של מת'יו נקשר למשך זמן־מה לאלייז'ה רוברט פול (Poole, 1975-1897, לימים נודע כאלייז'ה מוחמד), שהציע לו להקים תנועה דתית שאינה קשורה ליהדות כי "לא יראו בנו יהודים ואנחנו לעולם לא נתקבל ככאלה".611 פול עצמו הוביל לימים את אומת האסלאם והדריך את מלקולם אקס (1965-1925) ואת לואיס פרחאן (נולד ב־1933). ואכן, חוקרים בולטים מאמינים כי התנועות האסלאמיות השחורות, ובכללן אומת האסלאם, הן נצר ישיר של קהילת היהדות השחורה.612 למעשה, יחסית למספר האנשים המעורבים בתנועת היהדות השחורה, השפעתם של התנועה ומנהיגיה על התנועות השחורות האסלאמיות והלאומיות השחורות הייתה עצומה.

הרב מת'יו הנהיג צורה של דת ישראלית שחורה שהייתה יהודית מאוד במסורותיה ובליטורגיה שלה, והוא הסמיך לפחות תריסר "רבנים" בחמישים שנות פעילותו. מוזיקה וכלי נגינה היו נדבך מרכזי בטקסים המוקדמים שערך, והדבר נמשך, אם כי במידה פחותה, לאורך שנות פעילותו. עם זאת, כתביו הפרטיים חושפים את אמונתו העמוקה בתנועת הקודש ובריפוי רוחני, את סלידתו מהרפואה המודרנית ואת תמיכתו בנוהג המתודיסטי של טבילה כפולה. יותר מכול ניכרת בהם אמונה עמוקה בישוע המשיח, לפחות עד שנת 1944. בשנת 1940 הפסיק מת'יו להשתמש בתואר "בישוף" ונודע רק כ"רבי". באותה השנה החלו המילים "ישוע המשיח" להיעלם מכתביו והוחלפו ב"המלכות הקרֵבה" ("the Kingdom to come"), בעוד המילה "יהודים" פינתה את מקומה ל"בני ישראל". חלק מהמחקרים קובעים כי משנת 1944 התנער מת'יו מאמונתו בישוע ובנצרות,613 אך ב־1952 הכת הייתה למעשה עדיין נוצרית, ומת'יו עצמו שגה לעיתים בלשונו ונקט ביטויים של אנטישמיות מפורשת. ד"ר הווארד ברוץ, שבילה חודשים עם הרב מת'יו ועם בני עדתו בהארלם במסגרת מחקר לעבודת הדוקטורט שלו, טען ב־1952 כי הוא "שוכח מדי פעם שהוא 'יהודי' ועוסק באנטישמיות מפורשת".614

מנהיגיהן של תנועות היהדות השחורה לא הצליחו להסכים ביניהם על מערכת אחידה של חוקים וטקסים, ולעיתים קרובות הם ניסו ליצור הבחנה בין הכִתות, שחלקן הפרו בצורה מודעת את המנהגים היהודיים המסורתיים במעשים כמו אכילת מוצרי חזיר. רעיון עיקרי אחד שכולם דווקא הסכימו עליו, כבר בשלב מוקדם, הוא שישוע היה יהודי, אם כי יהודי שחור שעבר לינץ' בידי הלא־יהודים.615 מת'יו קבע שיהודים לבנים אינם למעשה יהודים כלל. בן עמי בן ישראל, מייסד תנועת בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים, קידם לימים את הרעיון הזה אף יותר ומיתג את העם היהודי כגויים.616

עד מותו ב־1973 יצר הרב וונטוורת' מת'יו עבור קהילתו דת חדשה וזהות חדשה. דתו הייתה ספוגה באלמנטים שנלקחו מהיהדות ומדתות אפריקאיות שונות ואף באלמנטים אסכטולוגיים. הוא זיהה את כל האפריקאים כצאצאיהם של עשרת השבטים,617 ודחה את טענת היהודים הלבנים שהם צאצאיהם של בני ישראל הקדמונים. למעשה, מת'יו קבע שהיהודים הלבנים היו צאצאיהם של עֵשָׂו והאֱדומים, אויביהם הקדומים של בני ישראל, ולפיכך הגדיר אותם מחדש כאויביו שלו וכאויביה של קהילתו (ואף על פי כן הוא החשיבם לקרובי משפחתו, שכּן עֵשָׂו ויעקב, אביהם של שנים־עשר שבטי ישראל, היו תאומים).618

כמו גארווי ופורד לפניו, מת'יו האמין בקץ הימים הממשמש ובא, שיחל את גאולת אנשיו ואת השמדת אויביהם. בכך שראה באנשיו את היהודים האמיתיים, שכבר קיבלו את ישוע, הוא הביא תפנית חדשה לדיספנסציונליזם, תפנית שבאה לידי ביטוי באופן ישיר בכתביו של מייסד קהילת בני ישראל העבריים האפריקאים בירושלים, בן עמי בן ישראל:

זהו עידן הגויים, והוא בא אל קיצו כמו כל שאר העידנים. עידן בריאת העולם נחתם במבול. תקופת האבן הסתיימה עם נפילת בבל. לאחר מכן עידן ימי הביניים נגמר כאשר בני ישראל יצאו ממצרים. עידן האבות הסתיים עם חורבן בית המקדש. אלוהים קבע שהוא לעולם לא ישמיד שוב את כדור הארץ באמצעות מים אלא באש, ולכן הוא הניח את פצצת האטום בידי הגויים שלא יודעים אלא ליצור מכונות ומכשירי הרס. בעולם רשע זה, המלא בעבודת אלילים, קיבלו הגויים את יומם. ההרס המוחלט שיתחולל במלחמה אטומית בשנת 2000 לא יותיר אף אחד על פני כדור הארץ ויוביל לעידן התיאוקרטי, שבו אלוהים ישלוט ובני ישראל ישובו לארצם [המכונה לעיתים קרובות אתיופיה או ישראל].619

...ישראל היא שתקום לתחייה כאשר המשיח יבוא... אנחנו ישראל הנבחרים.620

באחת הוועידות הלאומיות הראשונות שערך מת'יו באחד מבתי הכנסת הרבים שלו בראש השנה בספטמבר 1934, ושבה התכנסו תחת קורת גג אחת בהארלם מספר רב של מנהיגים ורבנים שחורים, הוא עיגן את התואר שבו הכתיר את עצמו — הרב הראשי של היהודים השחורים בחצי הכדור המערבי, ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא החל להרחיב את השפעתו באופן פעיל גם מחוץ לעיר ניו יורק.621 בשנת 1936 טען מת'יו כי הקיסר היילה סלאסי מאתיופיה הכריז עליו בעצמו כרב ראשי וכנציג רשמי של המסדר הפלאשי של יהודי אפריקה.622

מת'יו רמז פעם שהוא ישוע בהתגלמותו: כאשר ישב ליד השולחן השמור לזקנים במהלך סדר פסח שערך לקהילה, רגע לפני שקרא להגיש את השֶׂה לשולחן הוא קבע, "אני יודע שאחד מכם יבגוד בי".623 בן עמי בן ישראל השתמש מאוחר יותר באותה הטקטיקה, ורמז בעדינות שהוא עצמו המשיח.624

הלאומיות השחורה התרבותית, שהובילה את תנועת זכויות האזרח בארצות הברית במרוצת שנות השישים והשבעים של המאה הקודמת, נוצרה בעקבות תנועות היהדות השחורה, שטענו כי יש להם זיקה לבני ישראל הקדומים וליהדות אתיופיה כסוג של זהות אלוהית.625 אף על פי שתנועות אלו מבוססות על הגאולה הסופית של אנשיהן בארץ ישראל לפי תרחיש קץ הימים, הן העניקו לקהילות האפרו־אמריקאיות את האמצעים לבטא את עצמם בגאווה מול הגזענות האמריקאית, וככאלה, הן עוררו את תנועת הלאומנות השחורה. עם זאת, לא כל קבוצות היהדות השחורה האמינו שעליהן להמתין לארמגדון לפני שיעברו לארץ המובטחת.

לפי דורמן,626 שלוש התקופות העיקריות שעיצבו את דתם של בני ישראל השחורים היו כדלקמן:

1. תנועת הקודש הפרוטסטנטית בשנות התשעים של המאה התשע־עשרה ועד ראשית המאה העשרים.

2. עידן של קהילות רוחניות ויהודיות שהתפתחו זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה.

3. מחנה ישראלי לאומני שחור שצמח מתוך תנועות זכויות האזרח והכוח השחור שפרחו בשנות השישים של המאה העשרים.

דורמן טוען כי ככל שהתנועות של בני ישראל העבריים השחורים נולדו והתפתחו, הן מעולם לא ראו עין בעין, אלא המשיכו לחדש ולהתפתח בדרכים ייחודיות בנפרד זו מזו.627

מה שדורמן משאיר מחוץ לדיון הוא כמובן הגורמים החשובים ביותר להיווצרותן ולהתפתחותן של תנועות בני ישראל העבריים האפריקאים והיהדות השחורה: טענותיהן להיותן חלק מבני ישראל התעצבו בחלקן בעקבות התנסויותיהם של ילדי יהודים ועבדים שחורים בקריביים בשילוב עם הגירה של צאצאיהם לערים מרכזיות בצפון־אמריקה, שם הם נתקלו בדחייה מצד קהילות יהודיות מהזרם המרכזי. כאשר ניסיון זה התחבר לחזונות המילניאריים של קראודי על השבטים האבודים, שהושפעו מהמתודיזם, ולקווים המקבילים בין שחרור העבדים ובין בני ישראל בספר שמות, חיבור זה הוביל אותם לראות את עצמם כבני ישראל האמיתיים. כשמוסיפים לכך את החשיפה של אנשים שחורים ליהדות המרכזית באזורים אמריקאיים עירוניים, קל להתחקות אחר טענתם המודרנית של בני ישראל העבריים האפריקאים על כך שהם היהודים האותנטיים, טענה שמורידה את הקהילות היהודיות המבוססות של אלפיים השנים האחרונות ויותר לדרגה של מתחזים.

המחקר הנוכחי על תולדות תנועות בני ישראל האפריקאים (המכוּנות יחדיו קהילת בני ישראל האפריקאים העבריים [African Hebrew Israelite Community או AHIC]) נכשל בהצבת התנועות הללו בהקשר הנכון שלהן. תנועות אלו, פרט לבני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים (העבריים מדימונה), שרק לאחרונה החלו להתפתח לכיוון אחר לאחר מותו של בן עמי בן ישראל, הן אסכטולוגיות לחלוטין. הן מאמינות שאמריקה ושאר המערב ממלאים את תפקיד הרוע, בעוד שהאפרו־אמריקאים הם העם הנבחר שיירש את מלכות האל עלי אדמות. עם זאת, בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים עשו חיל עם האג'נדה המתבדלת והאליטיסטית שלהם, והצליחו ליצור תנועה דתית אמריקאית ייחודית ובדלנית שהיגרה לארץ הקודש.628

בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים אולי נולדו מתוך תנועות היהדות השחורה ובני ישראל העבריים של קראודי ומת'יו, אבל היה זה בן קרטר (Carter) שנחשב למייסדם ולמשיחם. קרטר (שאולי שמו המקורי היה גרסון פרקר [Gerson Parker])629 נולד בשיקגו ב־1939.630 בסוף שנות החמישים הוא נשר מבית הספר התיכון איסט גארפילד פארק מרשל (East Garfield Park Marshall) בצידה המערבי של שיקגו, תיכון אשר שירת קהילה בעלת הכנסה נמוכה שיותר מתשעים אחוזים ממנה היו אפרו־אמריקאים. בשנת 1960 הוא השתתף במפגש של אומת בני ישראל העבריים המקוריים, מפגש שעתיד לשנות את כיוון חייו. באותה השנה הוא הכריז כי קול משמים אמר לו שהאל בחר בו לשחרר את עמו מעבדות. עשרות שנים מאוחר יותר ייחסו מאמיניו את הקול הזה למלאך גבריאל, ואירוע זה תואר כסצנה מתוך כתבי הקודש.

בסופו של דבר, קרטר אימץ את התיאוריה על כך ששלושת האבות היו שחורים, כלומר שכל האפריקאים השחורים וצאצאיהם האמריקאים הם נצר לבני ישראל הקדומים. שחורים שלא אימצו את התיאוריה הזו נחשבו בעיניו לנחותים במעמדם, וכל עם אחר שטען למוצא זה נתפס בעיניו כמתחזה שיש להפילו. כפי שדווח ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1981, קרטר ניצל את הסביבה המהפכנית השחורה של שנות השישים ואיחד את התשובות של שני "רבנים" שחורים, שלפיהן השחורים האמריקאים הם צאצאיהם של שלושת האבות העבריים ושל עשרת השבטים האבודים, אשר כעונש מאלוהים על חטאיהם גורשו ונדדו באפריקה במשך אלפי שנים, נדודים שהסתיימו בשעבודם ביבשת אמריקה.631

קרטר, שעבד במפעל יציקה בשיקגו ולאחר מכן עסק בחקר מתכות (יש הטוענים שהוא היה נהג אוטובוס), החל ללמוד בשיקגו אצל "הרב" לוי בא שלום (פרד לאנג) מקהילת 'בני זקן בא שלום' (B’nai Zakin Ba Shalom), לאחר שנשאל על ידי עמית לעבודה בבית היציקה אם שמע על בני ישראל השחורים. השאלה עוררה את סקרנותו, ולימים הוא סיפר כי הרוח נכנסה בו ברגע זה ממש.632 הקהילה שאליה הצטרף האמינה שהגיע זמנם של חבריה לעזוב את אמריקה, אמונה שלא הייתה נפוצה בקרב רוב הקהילות של בני ישראל העבריים השחורים.633

לימים למד קרטר אצל הרב אביהו ראובן, ואף למד עברית אצל הרב ריצ'רד נולאן. ראובן למד אצל הרב וונטוורת' מת'יו והוסמך לרבנות על ידי המכללה שלו בניו יורק.634 הוא מונה לרב ולמחנך בבית הספר העברי בשיקגו שייסד מת'יו ב־1952. לימים טען קרטר כי הרב ראובן הסמיכוֹ לרב בשנת 1961 ושינה את שמו לבן עמי.635

קהילות בני ישראל פרחו בשיקגו בעשורים הקודמים. הם שאבו את האידיאולוגיה שלהן, לפחות בחלקה, מתורתו של הרב וונטוורת' א' מת'יו. בשנת 1963 בן עמי קרטר, שנקרא לימים בן עמי בן ישראל, הפך למנהיג הרוחני בקהילת 'בני זקן שר שלום' (B’nai Zakin Sar Shalom) ונשא את התואר 'מורה צדק'. חסידיו כינו אותו גם אבא. זהו תואר שהיהודים מכנים בו את אבות האומה, אברהם, יצחק ויעקב, או אלוהים עצמו. הפרוטסטנטים משתמשים בתואר הזה גם כלפי אלוהים כאשר ישוע מדבר עימו או עליו בספרי הבשורה. בהתחשב בכך שקהילה זו של בני ישראל השחורים צמחה מהמסורת הפרוטסטנטית וטענה כי הם היהודים האמיתיים, התואר הזה מקבל משמעות משיחית.

הטקסים בבית הכנסת בהנהגתו של בן עמי בן ישראל היו שונים מכל "מוטציה יהודית" אחרת בצפון־אמריקה עד לעת ההיא. הקהילה קראה מהברית הישנה והחדשה בגרסת הכנסייה האנגליקנית והמלך ג'יימס, בתוספת תחנונים ודברי עידוד שהשמיע בן עמי בן ישראל לאורך כל הטקס. לאחר כל הטפה זעקה הקהילה "אמן" או "הללויה", בדומה למתרחש בטקס כנסייה אוונגליסטי, שהיה זר לתפילה היהודית המסורתית.636

קבוצות שחורות דומות רבות אחרות האמינו גם הן שכל השחורים האפרו־אמריקאים הם צאצאיהם של בני ישראל הקדומים. אמונה משותפת זו הובילה בסופו של דבר למיזוג של קהילות לקבוצה שנקראה 'א־ביתא' (A-Beta). לואיס "ל.א." בראיינט (Louis "L.A." Bryant), שלימים שונה שמו לשליק בן יהודה (Shaleak Ben Yehudah), היה חבר באחת הקהילות הללו, 'האחת' ('One') שמה, שהתמזגה עם 'א־ביתא' ל'קבוצת ביתא' והפכה למזוהה עם קהילתו של בן עמי בן ישראל 'בני זקן'. הוא כתב:

היה זה חיזוי נבואי שבני ישראל העברים המקראיים הקדומים וצאצאיהם יאבדו את זהותם ואת כל הידע על עצמם ויושפלו ויידחקו הצידה למשך תקופה נבואית של אלפיים וחמש־מאות שנה.

באמצעות מחקר מקיף [אני] חשפתי ... עובדות המגלות כי אלו המכונים על פי רוב אפרו־אמריקאים, שחורים, כושים וכולי, הם ילדי הנביאים (בני ישראל עבריים).637

באחד הימים בשנות השישים פשטה המשטרה על אחד מ"בתי הכנסת" של ביתא/בן זקן במרתף בית בשיקגו במהלך דרשה שנשא פרדריק וולטרס, המכונה 'הנסיך עַם הזית' (Prince Amazayit), ומצאה במקום מצבור של כלי נשק.

שנות השישים היו תקופה של תסיסה, מהומות ומחאה בקהילות העירוניות של ארצות הברית, ובן עמי קרטר וחסידיו נקראו 'בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים' (להלן: האפריקאים העבריים). הקבוצה פירשה את הזמנים הללו כמערבולת אלוהית שמטרתה ליצור מסך עשן638 או הסחת דעת שבמהלכה האל יאפשר לבני ישראל המקוריים639 להימלט מהשעבוד הנוכחי שלהם בארצות הברית ולהתחמק, תוך כדי נטישת אמריקה ואף יותר מכך — נטישת התרבות האפרו־אמריקאית — לעד. האפריקאים העבריים טענו כי התרבות האפרו־אמריקאית הפכה לתרבות של עוני,640 שממנה הם צריכים להימלט ולהגדיר את עצמם מחדש כדי לשפר את חייהם בפן הפיזי ובפן הרוחני. הארגון ניצל את נושא החזרה לאפריקה ושילב בו נטייה מילניארית, שכּן הם האמינו כי אמריקה נמצאת על סף חורבן.641

בשבת אחת בשנת 1963 גילה קרטר לקהילה כי שלושה נציגים, ובכללם הוא עצמו, נשלחים לאפריקה כדי לבחון את האפשרות להגירת חברי הקהילה לשם בהמוניהם. ההתרגשות ניכרה בקהילה, שכּן אף על פי שהם דיברו תכופות על החזרה לאפריקה, כמו כל קהילות בני ישראל העבריות, אף אחד מהם לא הרחיק לכת והקים ועדה שתבחן את האפשרות הזו. יחד עם קרטר נסעו לאפריקה נאסיק גבריאל (Nasik Gavriel) ובן יעקב (Ben Yaacov), והשלושה הניחו את התשתית למהלך. לימים שולב באידיאולוגיה של קרטר הרעיון שארץ ישראל היא חלק מאפריקה. וכך דווח ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1981:

...קרטר הכריז כי חזון מאלוהים הורה לו להוביל את עמו בחזרה לארץ המובטחת. מהומות שטפו את ערי האומה, וקרטר פירש אותן כראיה לכך שארמגדון ישמיד בקרוב את ארצות הברית. שחורים, לעומת זאת, יינצלו בזכות השיבה לארץ מכורתם — ישראל — בראשות משיחם, בן עמי קרטר.642

לאחר שאספו תרומות מקהילות בני ישראל שונות, השלושה עזבו ב־1966 לליבריה, מושבה אמריקאית לשעבר שהקימו עבדים משוחררים. לאחר שובה של השלישייה ארגנה הקהילה כשלוש־מאות חברים, והם עזבו לליבריה בקבוצות שונות במרוצת 1967 ו־1968. קבוצת המתיישבים הראשונה עזבה את שיקגו ביולי 1967 לאחר שהם מכרו את כל רכושם. עד שלב זה היו מספר מנהיגים שהתמודדו על תפקיד ההנהגה הראשי בתנועה, אך בן עמי בן ישראל תפס מעתה את השליטה בקהילה כדי להובילם אחת ולתמיד אל מחוץ ל"מדבר אמריקה", אשר כוּנה גם "בָּבֶל".643 חלק מחברי הקהילה סבורים שבן עמי בן ישראל הוביל לפעולות אלו בהשראת האל, בעוד שאחרים טוענים כי מדובר במניפולציה. כפי שפורסם בעיתונות הישראלית, ההגירה לליבריה נעשתה כדי לאפשר לאחר מכן את ההגירה לישראל:

"כושים עבריים" היגרו מארה"ב לליבריה

שיקאגו — עשרים כושים משיקאגו, המשתייכים לכת "העברים היהודיים", היגרו היום מארה"ב לליבריה, שם יש בדעתם להשתקע ולוותר על נתינותם האמריקנית.

דובר הקבוצה, בן־עמי, התנבא לפני עלותו למטוס, בדרכו למונרוביה, כי מיליוני כושים אמריקניים ינטשו אף הם את ארה"ב כדי להשתקע בחופה המערבי של אפריקה ולהקים שם אומה חופשית.

"אנו מעדיפים לחיות בג'ונגלים של אפריקה, מאשר בבית ב... שיקאגו", — אמר.644

בעקבות קשיי ההסתגלות בליבריה קיבלה הקבוצה סעד מהממשל המקומי. רובם התגוררו במחנה, אך חלק מהחברים התיישבו ברחבי ליבריה, עבדו בעבודות שונות ואף פתחו עסקים משלהם. בן עמי התפאר בהצלחותיהם, ואפילו הצהיר כי להקת מוזיקת הנשמה שלו, שליחי הנשמה, הרוויחה ארבעים אלף דולר בשנה, אם כי כאשר לחצו עליו לומר לאן הלך הכסף (במחנה שלו לא ניכרו שום סימני שיפור), הוא התעלם מהשאלה. לא כולם הצליחו בליבריה; שליש מהמהגרים שבו לאמריקה. עד סוף 1967 רק עשרים חברים מצאו עבודה ראויה, בעוד שיותר מתשעים איש עדיין חיו בתנאים הנוראיים ששררו במחנה.645

בליבריה הונהג שבוע עבודה בן שישה ימים והאפריקאים העבריים סירבו לעבוד בשבת, ובכך הגבילו את אפשרויות התעסוקה שלהם. באותה השנה עתרה הקהילה לממשלת ליבריה בבקשה לאפשר לה פוליגמיה, אך בקשתם נדחתה. הם טענו שהם נאמנים לכתוב בתורה באופן מילולי ולפיכך הדבר מותר על פי הדת שלהם, אך מכיוון שהפוליגמיה אינה חוקית בליבריה הבקשה נדחתה. למרות הכישלונות הללו, בן עמי בן ישראל הצליח לגייס מתיישבים חדשים בראשית 1968. במושבה, לעומת זאת, לא נרשמה הצלחה באופן כללי. כפי שדווח ב"ניו יורק טיימס" ב־1981, עד 1969 שרדו רק מאה עשרים וחמישה מבני הקהילה. ממשלת ליבריה גירשה את שאר הקהילה, אך בן עמי עזב עוד לפני שצו הגירוש יצא אל הפועל.646

האפריקאים העבריים מצהירים בתוקף ששני הנביאים המוקדמים, גארווי ופורד, האמינו כי העמים האפריקאים הם "שליטי ישראל", ושהם קראו לתנועת שיבה לציון על ידי חסידיהם האפרו־אמריקאים, הציונים השחורים.647 בן עמי בן ישראל השתמש במידע זה בזמן שהטיף לחסידיו, ובו בזמן הוא שינה את גישתו ותכנן את הסתננותם למדינת ישראל.

לאחר שנתיים של תלאות בליבריה ו"התערבות אלוהית", החל בן עמי בן ישראל לגבש תוכנית להעברת הקהילה לישראל. בשנת 1969, כאשר חג הפסח שלהם התקרב, הקבוצה רכשה עז יקרה מאוד לטקס קורבן הפסח שלהם. משום מה, העז מתה קודם לכן, אם בגלל חבל הקשירה או כי נחנקה. תחושת ייאוש פשטה בקהילה, אך בן עמי אמר כי הוא ראה בכך סימן בעבורם להקריב את עצמם באמצעות ציות לאל. ואולם חלקם ראו בכך סימן לכך שעליהם לשוב לארצות הברית. כמה נשים החלו למרוד נגד הפוליגמיה או "הנישואים האלוהיים", שהפכו לרוֹוְחִים. מי שנותרו האמינו כי לבן עמי יש מערכת יחסים מיוחדת עם האל, והוא הפך למנהיגם הבלתי־מעורער אחת ולתמיד.648

בן עמי וחבר נוסף בקהילה, צ'רלס חזקיה בלקוול (Hezekiah Blackwell), ביקרו בישראל באשרות תייר ב־1968; בלקוול נשאר כאן שנה שלמה, עבד בקיבוץ עין צורים ואחר כך בקיבוץ מעברות, ושלח דיווחים חיוביים בחזרה לבן עמי. בלקוול וכמה מבני משפחתו היו חסידיו הראשונים של בן עמי, והוא האמין בתוקף כי היהודים בימינו אינם יהודים כלל אלא מתחזים. כעבור עשרות שנים, אף לאחר שבן עמי התנער לכאורה מהרעיונות הללו, בלקוול עדיין דבק בהם.

באוגוסט 1969 שלח בן עמי חמש משפחות לישראל והן נקלטו כאן כעולים חדשים בהתאם לחוק השבות, המאפשר לכל אדם שהוא נכד של יהודי או יהודייה לעלות לישראל ולקבל כאן אזרחות. כעולים חדשים הם זכו למעמד מיוחד, המזכה אותם בקצבאות, בשיעורי עברית, בדיור זמני, בריהוט ובמכשירי חשמל פשוטים, בהקלות מס ובסיוע במציאת עבודה. מנהיג הקבוצה הראשונה, שנשארה בישראל לאחר כוח החלוץ הראשון, היה בלקוול. בטופסי הבקשה לקבלת מעמד של עולים חדשים לחברי הקבוצה ציין בלקוול כי הם יהודים שומרי מצוות וכי הם רוצים לשרת בצה"ל.649 הגעתה של הקבוצה לשדה התעופה בלוד הפתיעה את שר הקליטה ואת צוות משרדו, ובזכות כך הצליח בלקוול לקבל את אהדת הישראלים ולהשיג לחברי הקבוצה זכויות עולה חדש, ובכלל זה דירות ומזון מסובסד, אף על פי שלא הייתה להם כל הוכחה שהם אכן יהודים, או בני משפחה של יהודים, כנדרש בחוק השבות.650

עם הענקת זכויות עולה חדש לבני ישראל העבריים הראשונים שנחתו במדינת ישראל, נוסדה באופן רשמי קהילת בני ישראל האפריקאים העבריים בירושלים. אירוע זה עורר הדים חיוביים ברחבי הקהילות העבריות האפרו־אמריקאיות. עלייתה של הקבוצה לישראל נתפסה בעיני קהילות רבות כאישור לכך שנבואות התנ"ך, כפי שפורשו על ידי מנהיגיהן, מתרחשות לנגד עיניהן, ושכולן ישובו בקרוב למקומן הראוי בהיסטוריה.

כאשר הגיעה הקבוצה השנייה בת השלושים ותשעה חברים בדצמבר 1969, ולאחר מכן, במרס 1970, הקבוצה השלישית שכללה גם את בן עמי, השלטונות בישראל החלו לחשוד; שתי הקבוצות הללו קיבלו מעמד של תיירים בלבד, והוצא צו ממשלתי שלא אִפשר עוד לחברי הקהילה להיכנס לישראל עד שניתן יהיה לקבוע אם הם אכן יהודים. בלקוול עמד על כך שלפי המסורת שלהם, בני קהילתו הם צאצאיו של בני השבט האתיופי פלאשה, נצר לשלושת האבות, שנמלט מממלכת יהודה לאתיופיה לאחר חורבן בית ראשון. ואכן, עד היום הם טוענים שהם יהודאים,651 זהו שינוי מהותי מטענתם הקודמת — שהם צאצאי עשרת שבטי ישראל, ששבט יהודה אינו נמנה עימם.652 בלקוול גם עמד על כך שהתנ"ך העברי מכיל הוכחות רבות לכך שבני ישראל הקדמונים היו שחורים, ושכל העבדים לשעבר באמריקה הם צאצאיהם. עם זאת, הוא הודה בכך שגברים רבים בקהילתו התחתנו עם נשים לא־יהודיות, ואפילו שחלקם הוטבלו והתחתנו בתוך הכנסייה.

בשנת 1972 דחה בג"ץ עתירה של שמונה אפריקאים עבריים לקבלת אשרות עלייה על פי חוק השבות. בית המשפט קבע כי הם אינם זכאים לכך מכיוון שלא הצליחו להוכיח כי הם אכן יהודים.653

בערך בזמן הזה פירש בן עמי מחדש את מסעה של הקבוצה מאמריקה לליבריה ולישראל כמסע מקביל לזה המתואר בספר שמות. כשם שלפי ההיסטוריה שלהם, אבותיהם גורשו מממלכת ישראל לאפריקה, ולאחר מכן שועבדו על ידי האירופים ונלקחו לאמריקה במאות השבע־עשרה והשמונה־עשרה, כך שיבתם לאפריקה, ולבסוף לארץ ישראל, היא סוג של היטהרות ושיבה למולדתם, שלה הם זכאים בדין, אף על פי ששהותם בליבריה נמשכה שנתיים בעיר אפריקאית, ולא ארבעים שנה במדבר כמו בסיפור המקראי.

בן עמי בן ישראל מנופף לחסידיו בכפר השלום, דימונה, ישראל, יוני 2012

(מקור: תמונה של אנדרו אסיינסטן)

עד ראשית שנות השבעים גדלה הקבוצה באלפיים איש בעקבות סדרת הפרות של אשרות התייר. רוב חברי הקבוצה התגוררו בשלוש ערים בנגב: בערד, במצפה רמון ובדימונה.654 מטרתם המוצהרת הייתה "לגאול את כל השחורים ברחבי העולם ממצוקתם ולהביאם לישראל, בין היתר כדי להימלט מ'יום הדין' שבו אמורה אמריקה להיחרב".655 בן עמי בן ישראל הכריז כי ארץ ישראל היא שלהם בדין וכי כל היהודים הלבנים יגורשו לארצות מוצאם: למרוקו, לגרמניה, לפולין, לתימן וכולי. רעיון זה עלה בקנה אחד עם שאיפתו של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), שנתמך בזמנו על ידי הליגה הערבית, לגרש את כל היהודים מ"פלסטין" ולפנות מקום לשיבת הפליטים הפלסטינים.656 באופן לא מפתיע, התוכנית הזו לא התחבבה על רוב הישראלים.

מנהיג אחר של האפריקאים העבריים, קלרנס אליס (Clarence Ellis),657 הידוע כיום בשם אל קאנאן (El Kannan), שהיה אחד מיועציו הראשיים של בן עמי, ליבה עוד יותר את האש כשהכריז כי הקבוצה שבה לארץ ישראל כדי "לשחרר את ישראל מיהודי השקר — היהודים הלבנים".658 חלק מחברי הקהילה נעצרו והתנגדו לכך באלימות. הם לא הצליחו להציג כל מסך מזהה, והדבר היווה בעיה לרשויות בישראל.659

בן עמי בן ישראל ביסס את כוחו ב־24 באוקטובר 1972, כאשר העניק עמדות מנהיגות לבעלי בריתו הקרובים והכריז על הנחיות לאומיות חדשות לחברי קהילתו. במסגרת הקווים המנחים הללו נקבעה סדרת עונשים למי שיָפֵרוּ את הכללים, שלטענתו נמסרו לו בהתגלות אלוהית. מי שהתנגדו לבן עמי גורשו מבתיהם, נודו מהקהילה ובחלק מהמקרים אף הוכו.660 מכיוון שרוב החברים חסרו כל מסמך מזהה או אישור עבודה ומגורים בישראל, הנידוי מהקהילה הוביל לחוסר כול.661 אחד המורדים אף מת מהמכות, והדבר הוביל למעצרם של חלק מתומכיו של בן עמי, להרשעתם ולהטלת עונשי מאסר עליהם.662

מאבק זה בין האפריקאים העבריים לרשויות בישראל נמשך לאורך שנות השבעים. עם הזמן, הצהרותיהם של ראשי הקהילה וכתביהם הפכו לאנטי־ציוניים ולאנטישמיים יותר ויותר. בשנת 1971 הם נקלעו למצוקת דיור קשה בשל העובדה שדירותיהם הוצפו במהגרים בלתי־חוקיים, שאיש לא רצה להשכיר להם דירות נוספות ושהם כבר לא היו זכאים לדיור ציבורי. עבריים שחורים הורחקו מישראל כבר בשדה התעופה, בן עמי כינס מסיבת עיתונאים ליד ירושלים והשווה את ישראל למשטר האפרטהייד בדרום־אפריקה. גם עמיתו בשיקגו, הנסיך עשהאל בן ישראל (Prince Asiel Ben Israel, 2022-1941), כינס מסיבת עיתונאים ובה התייחס לישראל כמדינה גזענית, ואיים להכריעה במטוסים עמוסים בגברים שחורים. זאת ועוד, הוא הצהיר, הם "יַגְלוּ את האירופים" ממדינת היהודים.663 הנסיך עשהאל, שזכה לכינוי "השגריר הבינלאומי של בני ישראל העבריים השחורים", הוביל באמריקה קמפיין פוליטי אנטי־ישראלי ואנטישמי, וגייס למאבק את תמיכתם של לואיס פרחאן ושל אומת האסלאם. בן עמי טען כי הם העם הנבחר של אלוהים וכי "היהודים חמסו את הגלימה של היותם 'בחירי האל' מהאפריקאים האמריקאים". הליגה נגד השמצה הכריזה מצידה על העבריים השחורים כעל תנועה גזענית, הַאֲשָׁמָה שאומת האסלאם כבר הואשמה בה וממשיכה להיות מיוחסת לה עד ימינו.664

ככל שהתקיפות וגילויי העבריינות נמשכו, דעת הקהל בישראל השתנתה מאהדה לתיעוב. לאחר עימותים חוזרים ונשנים עם אזרחים ישראלים ועם המשטרה, ואף רצח בתוך קהילת האפריקאים העבריים בידי אחד משלהם, משטרת ישראל, ככל הנראה בשיתוף עם הממשל האמריקאי, החלה לעצור ולגרש כל בן קהילה שחולל ולוּ מהומה קלה ביותר. מצב זה רק הקשיח את עמדתו של בן עמי; הוא גינה את ישראל כ"מדינה גזענית של ג'ים קרואו"665 ופצח במסע הפגנות שבמסגרתו חברי הקהילה שרפו את דרכוניהם האמריקאיים. בתקופה זו, כך לפי הרב ג'יימס הודג'ס (Rabbi James Hodges, 2021-1927) מהקהילה העברית השחורה בשיקגו, בן עמי "התייצב כסוג של משיח".666

לפי שליק בן יהודה, בני ישראל המקראיים היו שחורים, ואילו היהודים הלבנים הם משושלת הכוזרים שהתגיירו והיגרו במאה השמינית מאזור פינלנד בימינו לאזור הטטרים, בין אירופה לאסיה. היהודים הלבנים החדשים הללו, הוא מאמין, למדו את היהדות מהיהודים השחורים המקוריים.667

תיאוריה זו עומדת בסתירה לוויכוח המתועד היטב מהמאה התשיעית בין חכמי הקהילה היהודית העולמית, ויכוח שהחל כאשר הסוחר והנוסע אֶלְדָּד הַדָּנִי טען כי הוא חבר בקהילה היהודית העצמאית במזרח־אפריקה שהכילה לכאורה בנים לעשרת השבטים.668 גדולי החכמים הספרדים, האשכנזים והמזרחים, התלבטו אם היהודים השחורים הללו, שנקראו אז פלאשה, הם אכן יהודים, ואף על פי שלחלקם היו ספקות, מקובל היה שהם יהודים.669 ואולם הוויכוח עצמו בין החכמים היהודים, שהחל בד בבד עם הגיור הכוזרי, מוכיח את חוסר ההיגיון בטענתם של העבריים השחורים, שהחכמים שהוזמנו לממלכת הכוזרים היו שחורים. התיאוריה הזו הופרכה באופן סופי באמצעות מחקרים גנטיים.670

בשנות השבעים נאלצה המדינה להידרש לסוגיית הטענה של הקהילה. היעלמויות המוניות בקרב קהילות של עבריים שחורים בהארלם, בשיקגו ובדטרויט וסביבותיה, דווחו לרשויות האמריקאיות והישראליות. ביוני 1974 חיו בישראל למעלה מחמש־מאות אפריקאים עבריים, שרק קומץ מהם קיבל אזרחות. שר המודיעין של האפריקאים העבריים התרברב בכך שהם נוסעים לישראל באשרת תייר אוטומטית שמקבלים כל האמריקאים בזכות הדרכונים האמריקאיים שלהם, ואז הם פשוט נעלמים.671

דווח על מקרים רבים של צעירות, חלקן נשואות ואחרות רווקות, חלקן בהיריון ואחרות אימהות לילדים, שהודיעו כי מכרו את כל רכושן עלי אדמות כדי לעלות לישראל, ואז פשוט נעלמו. בני משפחה שניסו לאתרן התעמתו לעיתים עם בלקוול ועם תריסר חברי קהילה אחרים שכונו "נשיאים" (Nasi’im) או "נסיכים", ושכללו בין השאר את בלקוול, את בן עמי ואת בן יהודה.672

אף על פי שנאמר כי מועצת נסיכים זו היא חלק מהגוף השולט של הכת, בן עמי בן ישראל כונה על ידי חברי הקבוצה "נסיך הנסיכים", "אבא" ו"אדוננו", ואין ספק כי הוא היה שליטם הבלעדי. למעשה, חברי הקהילה נהגו להשתחוות לו כאשר נתקלו בו ברחוב. הוא היה השופט, חבר המושבעים והתליין בכל הנוגע למחלוקות משפטיות בתוך הקהילה, ובכלל זה ענייני נישואים וגירושים. הוא היה היחיד שהורשה לדבר עם הרשויות, עם התקשורת או עם כל אדם אחר מהעולם החיצון, אלא אם כן הוא נתן רשות מפורשת למישהו אחר לעשות זאת. כפי שדווח ב־1975, הקהילה מעולם לא הסדירה את מחלוקותיה בבתי המשפט או ברשויות ישראליות אחרות. משטרת ישראל טוענת כי לקהילה יש מערכת משלה להענשת מי שמפר את חוקיה, ובכלל זה גזרי דין הכוללים ענישה גופנית, החרמת דרכונים ונידוי מהכת.673 הרשויות בישראל טענו כי "רבות מהנשים ששוכנעו להגר לישראל מוחזקות כאן בניגוד לרצונן, וכל המאמצים של קרוביהן בארצות הברית ליצור עימן קשר מסתיימים במפח נפש".674

ככל שישראל דחתה את דרישותיהם של האפריקאים העבריים להגדלת הדיור, מספר מקומות העבודה ומספר בעלי האזרחות מקרבם, הם החלו לחשוף את עמדותיהם הלאומניות השחורות והתנכרו אף יותר לחברה הישראלית. עד ספטמבר 1973 הואצו גירושיהם של חברי הקהילה, כשבחודש ספטמבר לבדו גורשו שלוש־מאות מהם. ממשלת ישראל דנה בגירוש הקהילה כולה, אך בן עמי שלף את קלף הגזע בתקשורת וניצל את החשש הישראלי מהצטיירותה כמדינה גזענית בעיני העולם. בן עמי, שנתפס בעיני הקהילה כמשיח ומושיע,675 אף חזר בתקשורת על טענות אנטישמיוֹת קלאסיות כדי לנמק את זכותם להגירה חוקית לארץ ישראל.676

ב־31 בדצמבר 1973 כתבו האפריקאים העבריים מכתב לכל חברי הקונגרס השחורים בארצות הברית, והאשימו את ישראל בגזענות ובחוסר צדק נגד שחורים אמריקאים. הם קראו לחרם כלכלי על עסקים של יהודים אמריקאים, לשלילת סיוע ממדינת ישראל ולשחרור כל חבריהם מהכלא הישראלי. שליק בן יהודה אף טען כי "אנשי הקונגרס השחורים בוושינגטון נשלטים כמובן על ידי יהודים", ומאוחר יותר, ב־15 באפריל 1974, הרחיק לכת עד כדי העלאת ההאשמה כי מדינת ישראל היא המיטיבה של יהודים אמריקאים שעשו את הונם כסוחרי עבדים וכבעלי עבדים על חשבון השחורים.677

באוקטובר 1974, בהתכתבות עם משרד החוץ האמריקאי, כתב הפקיד הישראלי יעקב קימן כי ישראל לא רוצה "להיות מואשמת אם יוציאו במרמה מאזרחי ארצות הברית את כספם ואת רכושם בגלל הבטחות שווא של קבוצה כלשהי לגן עדן בארצנו". הוא טען כי אויביה של ישראל עלולים לעמוד מאחורי ההסתננויות של האפריקאים העבריים ארצה, ושהתוצאה של ההגירה הבלתי־חוקית הזו היא "בניינים מלוכלכים, התנגשויות עם שכנים, פעילויות מרדניות, סכסוכים פנימיים, רציחות ופוליגמיה כפויה", לא התמונה היפה של גן העדן שהם ציירו לאנשיהם באמריקה.678 בשנת 1985 פורסם בעיתונות הישראלית כי "שלושה קטינים... מהכת העברית השחורה בדימונה, ברחו... לתל אביב, מתכחשים לכת שלהם... למעריב נודע אתמול כי שלושת הקטינים הובאו לישראל לפני כחצי שנה על ידי הכת...".679

בינתיים נמשכה ההסתננות הבלתי־חוקית לישראל, כאשר מנהיגיהם של האפריקאים העבריים מגבירים את מאמציהם לגייס אנשים נוספים ומסייעים להם להימנע מתשאול פולשני עם הגעתם לישראל באשרת תייר. החברים החדשים הגיעו כחלק מקבוצת תיירים ואז "נעלמו" בדימונה. רבים מהם ויתרו על אזרחותם האמריקאית בשגרירות ארצות הברית בתל אביב, וכך הם הפכו לחסרי אזרחות והאפשרות לגירושם הפכה לאפסית כמעט. באפריל 1977, נוסף על דחייתם המוחלטת של המבקשים להגר לישראל, החלו פקידים ישראלים להרחיק גם תיירים עבריים שחורים.680 הנהגת האפריקאים העבריים לא ראתה זאת בעין יפה ויצאה למתקפה, מיתגה את ראש הממשלה מנחם בגין כהיטלר, וקבעה כי "כסף הוא האלוהים של הכלבים היהודים הלבנים החוטאים".681

יום לאחר שהנהגת האפריקאים העבריים השוותה את ראש ממשלת ישראל להיטלר, כמה מחברי הקהילה נעצרו וגורשו באלימות, והממשלה הודיעה כי גם השאר יגורשו.682 עתידה של הקהילה נראה קשה, שכּן סביר היה להניח כי סבלנותם של העם ושל הממשלה בישראל אזלה וכי כל חברי הקהילה יגורשו בקרוב. ההיסטריה שנוצרה עוררה רטוריקה אנטי־ישראלית עוד יותר מצד בן עמי ותלמידיו, והם ניבאו תרחיש ארמגדון בישראל, גדוש בהשמדת היהודים הלבנים וממשלתם הישראלית, שיחל ב־22 בספטמבר 1977.683

בעקבות לחץ שהפעיל ראש עיריית דימונה, ז'אק אמיר, על הכנסת כדי שתטפל בנושא, ב־13 במרס 1978 הקימו הוועד היהודי האמריקאי והקונגרס היהודי האמריקאי, לבקשת שר הפנים ד"ר יוסף בורג, את הוועדה לבחינת בעיית כת העבריים השחורים בראשות דוד גלס. הדו"ח הסופי הוצג לשר הפנים ב־13 ביוני 1980 וקבע: "אנו מאפיינים את 'העבריים השחורים' כ'כת'".684

דוח גלס הפריך בתוקף את טענתם של האפריקאים העבריים להיותם צאצאים של בני ישראל הקדמונים, ואף הפריך כל קשר שלהם ליהדות או לעם היהודי. הוועדה הצביעה על הגירתם הבלתי־חוקית לישראל, על יחסיהם הדלים עם שכניהם החדשים ועל שלטונו האכזרי של המשיח מטעם עצמו, בן עמי קרטר. החלק המרשיע ביותר בדו"ח עוסק בפעילותם הפלילית לכאורה של חברי הקהילה בישראל ושל עמיתיהם בארצות הברית, וכן באנטישמיות ובאנטי־ציונות הבוטות וחסרות הבושה של הקבוצה. כפי שדווח ב"וושינגטון פוסט" ב־1982, קבוצה של שלושת־אלפים אנשים, רובם ילדים, מקיימת אמנם "אורח חיים צבעוני והצהרות קיצוניות", אך הם "קוראים להפלת ישראל".685

הנסיך עשהאל בן ישראל, שישב במועצת הנסיכים של האפריקאים העבריים, הואשם ב־1986 בארצות הברית בביצוע הונאה פלילית ופשעים פיננסיים אחרים. הוא ושלושה מבני קהילתו נמצאו אשמים וריצו עונשי מאסר. עם הראיות שחיזקו את התיק הפלילי נגדו ונגד חברי הקהילה האחרים נמנו:

קטלוג בן מאה עשרים ושישה עמודים ובו פירוט של עשרת־אלפים המסמכים שנתפסו בדירתו של גודווין. בין הפריטים המפורטים:

341 תעודות לידה, שלדעת החוקרים היו מזויפות.

56 רישיונות נהיגה.

51 פנקסי צ'קים אישיים ועסקיים המכילים 7,000 צ'קים או יותר.

80 כרטיסי אשראי, שלדעת החוקרים היו גנובים.

180 כרטיסי טיסה וקופונים לטיסה.

244 מסמכים מזהים אחרים.

בחלק מהמקרים צורפו תצלומים של אותו אדם למסמכים מזהים, לעיתים אף בתריסר שמות שונים.

תעודות זהות פדרליות, מדינתיות או מקומיות, חלקן אמיתיות וחלקן מזויפות, בכמויות גדולות — חלקן של משרד ההגנה האמריקאי, ממשל מחוז קולומביה, המכס של ארצות הברית, שירות הדואר של ארצות הברית, צבא ארצות הברית ושירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית.

"הגודל הוא הרבה מעבר למה שחשדנו", אמר מייק הרסט (Hearst), עוזר מפקח הדואר של וושינגטון.

לדעת החוקרים, הדבר ששפך אור על חלק ניכר משאר החומרים היה רפידה צהובה שרוחבה ארבעה אינצ'ים ואורכה שישה אינצ'ים (כעשרה על כחמישה־עשר סנטימטרים), שנמצאה באחד התיקים. בשוליה נראו שרבוטי המילים "עסק 101", והדף העליון של הפנקס היה מתוארך ל־17 בספטמבר 1980. בדפי המסמך שנכתב בכתב יד הוסבר, שלב אחר שלב, כיצד לארגן תעודות לידה מזויפות, דרכונים, המחאות נוסעים, תעודות זהות, חשבונות בנק וכרטיסי אשראי.686

מידע ראשוני, שאושר מאוחר יותר, הצביע על רמות מזעזעות של פעילות פלילית והתעללות בתוך הקהילה, הן בישראל הן בארצות הברית.687 הוחלט כי דרך הפעולה הטובה ביותר בעבור מדינת ישראל, שבפניה עומדות רק אפשרויות גרועות, היא לאפשר לאפריקאים העבריים להישאר בארץ כתושבים ארעיים לטווח ארוך, וכעבור שנתיים הם יקבלו, בנפרד, מעמד תושבות קבע לפי שיקול דעתו של משרד הפנים.

יו"ר הוועדה גלס פרסם הודעה לעיתונות והסביר כי החלטה זו היא הפחות גרועה, שכּן הוועדה חששה כי האיום בגירוש עלול להוביל לתרחיש ג'ונסטאון נוסף.688 באוגוסט 1981, לאחר שעיינה בדו"ח גלס ושמעה את הפצרותיו הנואשות של ראש עיריית דימונה לטפל במצב אחת ולתמיד, הפקידה הכנסת את גורלם של האפריקאים העבריים בידי משרד הפנים.689 בשנת 1987, לאחר שלמד את הנושא במשך חמש שנים נוספות, אישר משרד הפנים את ממצאי דו"ח גלס וקבע כי התנועה היא אנטישמית ואנטי־ציונית במהותה, וכי בן עמי ובן יהודה הוליכו שולל את הרשויות בישראל והסתננו ארצה כדי להתיישב בה באופן בלתי‏־חוקי; יתרה מזו, חברי הכת מנו כעת אלפים, חלקם היו בעלי רקע מפוקפק, והם הפרו את החוק והתגוררו בדירות צפופות בתנאי מצוקה. ואולם בו־בזמן הגיע גם משרד הפנים למסקנה כי יש ליישם את המלצות הדו"ח.690 שר הפנים אריה דרעי הגיע לבסוף ב־1990 לדימונה כדי להיפגש עם בן עמי, והוא העניק לאותם חברי קהילה שכבר חיים בישראל מעמד של תושבות ארעית בהתאם לדו"ח גלס ולהחלטת הכנסת.691 החלטה זו עלתה בקנה אחד עם רצונם של המחוקקים במדינת אילינוי, שזכו לתמיכת הממשל האמריקאי, לספק לאפריקאים העבריים חינוך ודיור מורחב.

התיאולוגיה של האפריקאים העבריים התפתחה עם הזמן. שליק בן יהודה, שכיהן בתחילה בתפקיד הממונה על העניינים בתנועת האומה העברית המקורית באמריקה, האמין שהשחורים מאמריקה הם צאצאיהם של עשרת השבטים וכי היהודים הלבנים הם צאצאיו של עֵשָׂו, אף על פי שהרב והחוקר ישראל גרבר עומד על כך שבן יהודה אימץ את התיאוריה אשר גרסה כי היהודים הלבנים הם צאצאי הכוזרים. בן יהודה גם האמין שאוכלוסיית העולם הלא־שחורה קשרה קשר להשמיד את האומה השחורה בכל העולם.692 עם זאת, ברור שבקרב האפריקאים העבריים ומי שקדמו להם הסיפור ישתנה בהתאם למי שיושב בקהל ולאיזה כיוון נושבות הרוחות הפוליטיות בכל רגע נתון בהיסטוריה. בכתביו טען בן יהודה:

מאז 721 לפני הספירה, עקב קונספירציה עולמית, מלכי תבל מיזגו את ההיסטוריה של האומה הישראלית העברית האמיתית עם זו של הספרות והפולקלור היהודיים. העולם קיבל מאז את יצירתם של אנשים נבחרים־לכאורה ולאחר מכן השתיל אותם במדינת ישראל בצפון־מזרח אפריקה.

במחקר שלנו הגענו למסקנה הבסיסית כי הכינויים השגויים כושי ויהודי השליכו את העולם למצב של בוּרוּת. בגלל כינויים שגויים אלה, יעקב ועֵשָׂו מסתתרים מאחורי המילים הללו, והעולם מוצא את עצמו בבור של תסכול, ומייצר דעות קדומות בנוגע להיסטוריה זו.693

עיקר התיאולוגיה המוקדמת של האפריקאים העבריים התמקד בהפרכת רעיון "האל הלבן" ובחזרה לשורשיהם ה"מקוריים", בטענה שניתן לאתר את השורשים הללו לפני שאנשיהם שועבדו על ידי ה"גויים" ונלקחו ממולדתם (שכּן הם ראו בישראל שלוחה של אפריקה). באמצעות התכחשות לדת ולתרבות של בעלי העבדים הקולוניאליים והגזענים של ימינו דחו בן עמי ואנשיו את כל מה שנכפה עליהם ועל בני עמם מאז הגעתם ל"עולם החדש".694 מייסדי התנועה יכלו לעצב מחדש את ערכי הקהילה, את הרוחניות, את שיטות הבריאוּת, את מערכות היחסים, את התרבות ואפילו את הלאום, מהיותם עבדים לשעבר להיותם העם הנבחר של האל. הגדרה מחודשת זו רוממה את אנשיהם והעניקה להם כוח שיכול היה לשמש לטובה, אך במקום זאת שימש כדי לשלוט באחרים ולהתעלל בהם.

בן עמי מעולם לא טען שהוא ואנשיו יהודים, וגם לא טען שהוא שומר מצוות. טענתו הייתה לזכותם על ארץ ישראל כצאצאים גנטיים של בני ישראל או היהודים הקדמונים, לאו דווקא דרך השושלת המטריארכלית (שלפי המסורת היהודית בת אלפיים השנים האחרונות לפחות, היא ההוכחה היחידה למוצא יהודי). לפיכך, הוא דחה את ההנחה הרווחת והמקובלת שלפיה העם היהודי הוא נצר לבני ישראל הקדמונים. בן עמי טען למוצא ישיר מאברהם, יצחק ויעקב, לא רק של קהילתו אלא של רוב האפרו־אמריקאים. הם טוענים שהם צאצאיהם של עשרת השבטים (שאבדו בשנת 722 לפני הספירה, לפי הסיפור המקראי) או של שבט יהודה (אבותיו של העם היהודי), תלוי את מי שואלים ומתי.

האפריקאים העבריים מאמינים כי בשל חטאיהם, אבותיהם נכבשו והוגלו מארץ ישראל המובטחת, והאל כפה עליהם לנדוד ברחבי אפריקה עד למערבהּ, ומשם הם נחטפו, נכפתו ונמכרו לעבדות באמריקה. לעיתים קרובות הם מצטטים את דניאל ב: מד: "וּבְיוֹמֵיהוֹן דִּי מַלְכַיָּא אִנּוּן יְקִים אֱלָהּ שְׁמַיָּא מַלְכוּ דִּי לְעָלְמִין לָא תִתְחַבַּל, וּמַלְכוּתָה, לְעַם אָחֳרָן לָא תִשְׁתְּבִק; תַּדִּק וְתָסֵיף כָּל־אִלֵּין מַלְכְוָתָא, וְהִיא תְּקוּם לְעָלְמַיָּא" (וּבִימֵיהֶם שֶׁל הַמְּלָכִים הָהֵם יָקִים אֱלֹהֵי הַשָּׁמַיִם מַלְכוּת, אֲשֶׁר לְעוֹלָם לֹא תִּשָּׁחֵת, וּמַלְכוּתָהּ לְעַם אַחֵר לֹא תֵּעָזֵב, תָּדֵק וּתְכַלֶּה כָּל אֵלֶּה הַמַּלְכֻיּוֹת, וְהִיא תַּעֲמֹד לְעוֹלָמִים).

בן עמי בן ישראל הכריז כי הוא ואנשיו היטהרו מחטאיהם בארצות הברית ועמדו ב"יציאת מצרים" בתקופה סמלית בת שנים אחדות של נדודים בליבריה (אם כי ב־1969 עבריים שחורים אחרים בערד הצהירו כי הם רק ניסו להשיג שטח אדמה באפריקה ולא הצליחו לעשות זאת),695 וכעת הם חזרו לארץ ישראל כדי להשיבה — ארץ שנכבשה שלא בצדק על ידי היהודים "הלבנים", שלמעשה הם מתגיירים בכפייה וצאצאי הכוזרים. האפריקאים העבריים חוגגים את "יציאת מצרים" זו מדי שנה בחג "פסח העולם החדש", שהוא המפתח להבנת אפיון ההיסטוריה האישית שלהם: בטקס הפסח שלהם הם יוצרים הקבלה בין החוויה שלהם כעבדים בגטאות האמריקאיים לבין העבדות של בני ישראל במצרים העתיקה.696

כך תבע בן עמי את ארץ ישראל לעצמו ולבני עמו, האפריקאים העבריים, כשהוא עצמו משמש כמנהיגם, אביהם, נביאם ומשיחם. בן עמי כינה את רשת הקומונות שלו "הַמַּלְכוּת" ואת חסידיו — "קדושים". בהטפותיו הוא חזר שוב ושוב על הטענה כי מכיוון שאנשיו, בני ישראל הקדמונים, הורחקו מדרכי יָהּ, הם גורשו מארץ ישראל, וחוסר הציות שלהם לאחר מכן לחוקי האל הוביל לסחר בעבדים ולהשחתת האוכלוסייה באפריקה, וכן לעלייתם של האירו־גויים, כדבריו, או הלבנים שדגלו בעליונות הלבנה. הדרך היחידה להשיב להם את מקומם הראוי בעולם ולהניע את הגאולה היא להפוך לשגרירים ולמנהיגים של האל בקרב האנוֹשוּת בימינו. בן עמי בן ישראל, שהכריז על עצמו משיח, זיהה את עמו של האל עם האפרו־אמריקאים, גם אם הם עדיין טרם למדו כי הם צאצאיהם של בני ישראל. הוא הכריז כי בזכות החזרתם לארץ הקודש ייגאלו אנשיו, וכי גאולה זו תפתח את עידן קץ הימים כפי שמתואר בספר ההתגלות בברית החדשה, ותבשר את בואם של ימות המשיח, כפי שהוא מפרש זאת: קרב אפוקליפטי בין אנשיו, כוחותיו של הטוב, לבין יריביהם, כוחות הרשע. הוא האמין כי בסופו של דבר כל האפריקאים העבריים בעולם יתכנסו בירושלים לקבלת הגאולה. את קהילתו בישראל הוא ראה ככוהנים, או כמעמד הכוהנים, צאצאיו של אהרון שניהלו את שני המקדשים בירושלים.697 יום הדין יכלול גם את השמדת אמריקה, וישראל תיגאל כאומתם של בני ישראל העבריים המקוריים כשבן עמי הוא משיחם ומושיעם. בן עמי בן ישראל, שההבחנות המוחלטות שלו עמדו בניגוד להיסטוריה המקראית, מת ב־2014. כיום הקבוצה עושה הבחנה ברורה: הם אינם יהודים, אלא בני ישראל.

לכל התנועות הפרוטסטנטיות הגדולות הנכללות בספר זה יש נקודת מחלוקת משותפת. במסגרת כל אחת מהן פועלת סיעה הסבורה כי יש לקבץ שוב בארץ ישראל את ה"יהודים", כשכל אחת מהן מגדירה אותם בצורה שונה, כדי להביא לביאת המשיח ולאחרית הימים; ובמסגרת כל אחת מהן פועלת גם סיעה נגדית המאמינה שעל כל היהודים להמיר את דתם ולקבל עליהם את זרם הנצרות המיוחד שלה כדי שימות המשיח יגיעו. היהודים השחורים חווים את אותה החלוקה בתוך תנועותיהם. קהילת האפריקאים העבריים שייסד בן עמי טוענת שהם צאצאיהם של בני ישראל הקדמונים, היהודים האמיתיים, ושהם כולם צריכים ללכת תחילה לישראל כדי לפקוח את עיניהם של שאר צאצאי ישראל, כלומר האפרו־אמריקאים, ואז להביאם לישראל כמאמינים שנולדו מחדש כדי שיתחולל תרחיש קץ הימים. כִתות אפריקאיות עבריות אחרות סבורות כי כל האפרו־אמריקאים חייבים תחילה לראות את האור ולאחר מכן הארמגדון יחל, עוד בטרם שיבתם ההמונית לישראל. ראוי לציין כי גם החרדים היהודים מתחלקים באופן דומה בין מחנות ציוניים ולא־ציוניים. קבוצות אלו חלוקות בשאלה אם על היהודים להקים מחדש את השלטון היהודי בארץ ישראל לפני ביאת המשיח או אחריה.

האפריקאים העבריים — כמו הנוצרים, המוסלמים, היהודים המשיחיים, השומרונים והקראים, בין היתר — רואים בתלמוד, או בתורה שבעל פה, יצירה נטולת סמכות. לעומת זאת, במשך כמעט אלפיים שנה ראו היהודים בתלמוד את המפתח לפירוש התנ"ך. דחיית התורה שבעל פה מצד האפריקאים העבריים מוציאה את הכת מכלל המחשבה והמסורת היהודית. למרות זאת, חברי הקהילה אינם עובדים בשבת וצמים משעת השקיעה ועד שעת השקיעה. גברים ונשים כאחד לובשים סוג של ציצית, השונה מהציצית היהודית. חברי הקהילה מודים שנישאו לגויים באלפיים השנים האחרונות, וכן התירו טקסי נישואים בכנסיות אמריקאיות ואת טקס הטבילה. הם אינם עורכים טקס מילה לבניהם ביום השמיני ללידתם, אף על פי שהתורה מצווה זאת כטקס המקדש את ברית הנצח של היהודים עם האל. תחת זאת, הקהילה גורסת כי מילה הנעשית בבית החולים בידי רופא מקיימת את הציווי במלואו. למרות כל האמור לעיל, הם טוענים שהם דבקים בקפדנות בחמשת חומשי תורה, שלפי המסורת ניתנה לבני ישראל באמצעות משה בסיני לאחר יציאת מצרים.698

לפי בן עמי בן ישראל, ההלכה היהודית מתירה לגבר להינשא לשבע נשים, ולכן קהילתם מתירה ריבוי נשים, ככתוב, "וְהֶחֱזִיקוּ שֶׁבַע נָשִׁים בְּאִישׁ אֶחָד בַּיּוֹם הַהוּא לֵאמֹר, לַחְמֵנוּ נֹאכֵל וְשִׂמְלָתֵנוּ נִלְבָּשׁ: רַק יִקָּרֵא שִׁמְךָ עָלֵינוּ־־אֱסֹף חֶרְפָּתֵנוּ". (ישעיהו ד: א).

נשות הקהילה צריכות להיראות ולא להישמע, אלא אם כן קיבלו רשות מבעליהן או ממנהיגיהן לפעול אחרת. מצופה מהן לנהל בית וללדת ילדים, אם כי לפעמים הן נשלחות גם לעבוד מחוץ לבית כדי לפרנס את הקהילה. בן עמי לבדו ניהל את כל טקסי הנישואים והגירושים בקהילה עד למותו בדצמבר 2014. בקהילה מקפידים על הפרדה מוחלטת בין המינים. הדבר בא לידי ביטוי בכך שלגברים ולנשים אסור להתרועע לפני הנישואים, ולנשים נשואות אסור להתרועע עם גברים נשואים אחרים כשהן בגפן. בכמה מקרים בשנות התשעים התראיינו נשים מקהילות האפריקאים העבריים, התלוננו על ההנהגה ועל תנאי החיים ודיווחו שהגברים מתעללים בנשים ובילדים, שכולם חיים במערכות יחסים פוליגמיות ושדירות המגורים מוזנחות וצפופות.699 כפי שדיווחה פראן מרקוביץ בשנת 2000, נערה צעירה מהקהילה ששמה בתיה הואשמה על ידי בן עמי בחוסר כבוד מכיוון שלא חבשה מטפחת לראשה בשיעור התעמלות, ועונשה היה ארבעים מלקות בשוט כשאחוריה מופשטים.700

אשר לתפקידן של נשים בכת, הקטע הבא לקוח מתוך חוברת שהפיקו האפריקאים העבריים ב־1972 בעבור ועידה בירושלים:

"בעבור האנשים מעמיקי המחשבה של ארצות הברית של אמריקה ואפריקה". נקבעה "תוכנית עולמית חדשה" בשבעה נושאים:

1. תיעוש, לא מנצל ולא מזהם

2. אור על העבר האפל של המזרח התיכון

3. חינוך המבוסס על ידע

4. מערכת מוניטרית המבוססת על סולם של שוויון לכל העמים

5. הפסקת התחרות הנצחית בין הגבר לאישה בתפקידיהם הנכונים

6. הנישואים נקבעים משמים

7. שמירה על בריאות והיגיינה701

הסעיפים העוסקים בנשות הקהילה מתארים את האישה השמימית כמי שוויתרה על כל תחרות בין גבר לאישה ובין אישה לאישה. הקהילה דורשת שאישה לא־נשואה תתפרנס על ידי אביה, ולאחר נישואיה ייעודה היחיד הוא ללדת ילדים ולגדלם. היא חייבת להיות כפופה לגבר, וכשהיא "משמחת את בעלה היא מוצאת חן בעיני אלוהים". נאסר על אישה להתאפר ולהתבשם, אסור לה ליזום שיחה עם גבר, והנשים למעשה כפופות לגברי הקהילה בכל דרך. לעיתים הן נאלצות לגלח את ראשן, להשלים עם נישואים פוליגמיים או לשאת עונש חמור אף יותר.

האמונה באלוהותו של ישוע לא נעקרה לחלוטין מהתנועה, אף על פי שבשנים האחרונות נראה שישנה מגמה של התרחקות מעיקרי אמונה אלו.702 שליק בן יהודה הביא בספרו משנת 1975 קטעים שונים מהברית החדשה ודימה את התנועה להתגשמות הנבואות הללו, וכן השווה את מנהיגהּ בן עמי בן ישראל ליוחנן המטביל או אפילו לישוע עצמו.703 במכתב לשליט אוגנדה אידי אמין, מיולי 1978, הצהיר בן עמי על דבקות בני עמו באמונה באל האחד "של יעקב, נח, דוד, פאולוס ויוחנן המטביל".704 בן עמי השתמש בשפע ציטוטים מהברית החדשה לאורך ספרו משנת 1991, "המשיח וסוף העולם הזה" (The Messiah and the End of This World), כדי להוכיח את דבריו. בספר זה כתב: "לפני כאלפיים שנה הסמיך אלוהי ישראל שליח בתוך עמו, בני ישראל. שמו בלידתו היה ישוע בן יוסף. לאחר תחילת שליחותו הוא כונה על ידי חסידיו המשיח (אדם משוח, מקודש)".705

בשנת 1993, בזמן שנשא דרשה בכנסייה בשיקגו הידועה במעורבות חבריה בתנועה הלאומנית השחורה, התחקה בן עמי אחר מקורותיהן של כל הדתות בעולם עד למזרח התיכון, והטיף את תורתם של הנביאים מיחזקאל עד ישוע.706 והוא טוען כי הקדושים הנוצרים, המשיח וכתבי הקודש, הם חלק מדת האפריקאים העבריים מלכתחילה, כפי שהיו בעיני מי שהשפיעו על מייסדי הדת. לכל הפחות, חברי הכת מאמינים שישוע מנצרת היה נביאו של האל של ישראל, שאותו הם מכנים יה. הדבר עולה בקנה אחד עם תורתם של קראודי, פורד, גארווי ומת'יו, ומקביל לאמונותיהן של אומת האסלאם והרסטפארי.

הטבעונות נשמרת בקפדנות בקרב האפריקאים העבריים. הם גם נמנעים מאלכוהול, מטבק ומחומרים אחרים לעישון. דרך תורתו של בן עמי הם הגיעו לאמונה כי הטבעונות והפעילות הגופנית הן המפתח לחיי נצח. הם דבקים בתוכנית קפדנית של שמירה על בריאות הוליסטית, תזונה המורכבת מימים ללא צריכת נתרן, שבועות ללא צריכת סוכר, חוקנים, ימים של צריכת מזון גולמי בלבד, בישול סולארי (מזון שבושל אך ורק על ידי קרני השמש), צום תקופתי, בייחוד בשבת, ופעילות גופנית חובה שלוש פעמים בשבוע לפחות. בן עמי בן ישראל עצמו כתב שאורח חיים זה יאפשר לאדם להיכנס לממלכת הנצח.707

האפריקאים העבריים מתייחסים לתזונתם הייחודית כתזונת גן העדן בעקבות תפיסתם כי זו הייתה תזונתם של אדם וחוה בגן עדן. הם רואים בכללי התזונה, המתוארים מאוחר יותר בתנ"ך, ויתורים של האל לעם חלש שלא היה מוכן לציית להגבלות התזונה האמיתיות, הגבלות שהם סבורים כי הם חזקים מספיק כדי לעמוד בהן. אורח החיים הלא־בריא, שהם מקשרים לתרבות העירונית האפרו־אמריקאית, נדחה על הסף. עם זאת, יש להם מטבח משותף בדימונה ובו מוגשות גרסאות טבעוניות של המנות האפרו־אמריקאיות המסורתיות — לחם תירס ורוטב.

במערכת האמונות של האפריקאים העבריים היו אדם וחוה טבעונים ובני אלמוות, אך בשל חטאיהם הם גורשו מאפריקה — שאותה הכת מזהה עם "גַּן־בְּעֵדֶן־־מִקֶּדֶם" (בראשית ב: ח).708 אדם וחוה עברו ממתן שמות לחיות בגן עדן לאכילת חיות לאחר שגורשו מהגן, מכיוון שלא צייתו לאלוהים. לפי הכת, הדרך היחידה בחזרה לאלוהים, בחזרה לאלמוות, היא דרך הטבעונות. לדעתם, אורח החיים של גן עדן כרוך לא רק ברוחניות ובטבעונות, אלא גם בדחיית הרגלים ישנים שאפיינו את חייהם הקודמים: סמים, אלימות והתנגשויות עם החוק. בשנת 2000 אל קאנאן הרחיק לכת וטען כי בקהילתם איש מעולם לא מת מסיבות טבעיות או ממחלות, וכי על ידי שינוי תזונתם והתנהגותם709 יכולים חברי הכת להצעיר את תאי הגוף שלהם באופן תמידי ולהפוך לבני אלמוות, ממש כמו אלוהים.710 כשהדור הראשון החל לחלוף מן העולם, הציגה הכת את הרעיון כי מי שלא פעל לפי עקרונות הבריאות הללו כל חייו, לפני שנכנס לקהילת האפריקאים העבריים, או סטה מאז מהדרך, עלול למות.

האפריקאים העבריים אימצו משטר של חשיבה חיובית שמשנה אפילו את אוצר המילים שלהם; למשל, את ים המלח הם מכנים ים החיים. יתרה מזו, בעיני הכת, השפה העברית היא כה קדושה, עד שקריאה בשמו של האל, יה, תשנה באופן חיובי את הדנ"א של האדם. בכל המפגשים והאירועים המתרחשים בקהילתם המנהיגים מטיפים לעקרונות אורח החיים הזה כחלק מהמסע של חברי הכת להשיג חיי נצח.711

ה"קדושים" וחברים אחרים בקהילת האפריקאים העבריים מצביעים על מעשי השליחים ב: 45-44 וד: 32 שבברית החדשה, פסוקים שבהם דנים ב"כל הדברים המשותפים"712 וששימשו בסיס לכמה קהילות בעלות נטיות סוציאליסטיות אידיאליסטיות. נזכיר כי אלו הם אותם הפסוקים שציטט יוליוס קובאסק כאשר התווה חזון כלכלי קהילתי לאחוות הנצרות הקדומה (פרק 6) ולמתיישבים המקוריים של כפר הבפטיסטים (פרק 2). אלו הם גם הפסוקים המרכזיים בכתבי הקודש הנוצריים, אשר כל כת נוצרית גדולה במאה התשע־עשרה ובמאה העשרים ציטטה כדי לתאר את הניצוץ שעורר את אנשיה להגר לארץ ישראל כדי להקים בה יישובים קהילתיים. כמו בכל הכִתות האחרות שבספר זה, האפריקאים העבריים מתייחסים לכפריהם כאל קיבוצים עירוניים.713

חשוב לציין כי מייקל ט' מילר (Michael T. Miller) פרסם לאחרונה מחקר מקיף על תפיסת העולם התיאולוגית והפילוסופית העדכנית של בן עמי בן ישראל ושל האפריקאים העבריים.714 עם זאת, מילר, כמו אחרים לפניו, לא הקדיש תשומת לב ראויה לאידיאולוגיות היסוד של קראודי, פורד, מת'יו, בן עמי בן ישראל ומנהיגים אחרים. כמו כן הוא התעלם במחקרו מהאנטישמיות המושרשת של האפריקאים העבריים, מהדמוניזציה שלהם כלפי העם היהודי ומהגרסה המעוותת והמודרנית שלהם לתיאולוגיית החילופין הנוצרית. למרבה הצער, מחקר חדש זה מכשיר את התיאולוגיה המושתתת על גזענות חסרת רסן, על דמוניזציה, על אנטישמיות ועל גזֵלת זהותו העתיקה של העם היהודי.

עד שנת 2000 היו "יותר מאלפיים איש, חצי מהם ילדים, שנולדו בארץ [ישראל]".715 בשנת 2003 קיבלו אלפיים וחמש־מאות אפריקאים עבריים מעמד של תושבוּת קבע,716 בדומה למעמדם של פלסטינים תושבי השכונות המזרחיות בירושלים שסופחו לעיר לאחר מלחמת ששת הימים, מעמד המאפשר להם להגיש בקשה לאזרחות אם יבחרו בדרך זו. החל בשנת 2003 השירות בצה"ל מבטיח אזרחות לאנשי הקהילה הבוחרים להתגייס לצבא וכן למשפחותיהם הגרעיניות. בסוף מאי 2004 נמסרו ללשכת הגיוס בבאר שבע שמותיהם של שישים ושלושה אפריקאים עבריים, והם היו הראשונים מקהילתם ששירתו בצה"ל. עם זאת, עקב חילופי הממשלות לא תמיד הוענקה למשרתים בצבא האזרחות המובטחת.

לאחר שהשיג לבני קהילתו מעמד של תושבוּת זמנית, ניסה בן עמי בשנותיו האחרונות לשנות כיוון בתיאולוגיה של האפריקאים העבריים, אולי בתקווה לפייס את השלטונות הישראליים או כדי לאחות את הקרע שנוצר בעקבות מסע התעמולה לקבלת אזרחות שניהלה הקהילה בשנות השישים והשבעים של המאה הקודמת. באפריל 1996 נראָה שבן עמי שינה את השקפתו ארוכת השנים, שלפיה האפריקאים הם הצאצאים היחידים של בני ישראל הקדמונים. הוא אפילו טען כי לא כל האפרו־אמריקאים הם צאצאי האבות, וכי ייתכן שישנן קבוצות אחרות שנמנות גם הן עם צאצאיהם. שינוי כיוון זה לא התקבל בברכה אצל כל חברי הכת. אף על פי כן, מאז 1996 חברי הקהילה תומכים לרוב ברעיון שצדיקותו של הפרט, לא המוצא האתני או הגזע, היא הסימן האמיתי למוצא ישראלי. עמדה זו מייצגת מהפך בתיאולוגיה שלהם ועומדת בניגוד מוחלט לקהילות אחרות של העבריים השחורים ברחבי העולם. יש לציין כי לא מדובר בשינוי התפתחותי אלא בשינוי מכוון שנעשה על ידי מייסד הקבוצה, שינוי שאף מאפשר להם כעת להכניס לקהילתם אנשים שאינם אפרו־אמריקאים.717 לפי בן עמי בן ישראל, מלחמת המפרץ ב־1991 גרמה לו להעריך מחדש את אופן חשיבתו על ישראל, על היהודים ועל מקומם של אנשיו בעם ישראל:

...החוויות הללו יצרו תחושה של סולידריות, הכלה ונאמנות. בן עמי העמיד את הרגשות הללו אל מול הכעס וחוסר האונים שחווה בשיקגו. "היינו מוכנים לנסוע לעיראק. כל מה שיכולנו לעשות כדי לעצור את הסקאדים הללו היינו מוכנים לעשות, ואנחנו רואים זאת אחרת מהאלימות בשכונה. אנחנו לא רוצים אלימות בשכונות שיקגו, אבל סדר העדיפויות שלנו כאן שונה לחלוטין כי שוב, אנחנו חלק ממדינת ישראל", אמר בן עמי. הוא הדגיש שבני ישראל העבריים מחויבים להשיג אזרחות מלאה ויכירו בחובות צבאיות ואחרות. "אנחנו רוצים את כל הנטל. כשיגיע הזמן לבכות, נבכה יחד. כשיגיע הזמן לשמוח, נשמח יחד".718

ואכן נראה שהאפריקאים העבריים התרחקו מבחינה תיאולוגית ופוליטית מקהילות עבריות שחורות אחרות בצפון־אמריקה, קהילות אשר דוגלות בדעות קיצוניות ומעוררות שנאה כלפי לבנים ויהודים.719

ואולם ההאשמות נגד בן עמי בן ישראל וכל ההנהגה של האפריקאים העבריים נמשכו גם לתוך המאה העשרים ואחת. ביולי 2009, ולאחר מכן שוב בספטמבר 2011, תחקיר של אסתי אהרונוביץ' בעיתון "הארץ" העלה טענות להתעללות בילדים, צפיפות, הטרדות מיניות, השפלה, דיכוי, אלימות, תת־תזונה, פוליגמיה, רעב, עוני וגנבות מרובות, שהפעילו כוחות הקהילה על החלשים שבחבריה. להלן קטע אחד מאירועי ההתעללות הרבים שחשפה אהרונוביץ' בשיחה עם קווין פניקס (Kevin Phoenix) בן העשרים וארבע, לשעבר חבר בקהילה שהיה בן אחת־עשרה בעת התקרית הראשונה:

נגיעות קטנות. כך זה התחיל. "אחד הדברים שאני הכי זוכר הוא שהייתי מול המקרר במטבח והוא עבר לידי ונגע לי בישבן. לא ידעתי אם זה היה מכוון. בדיעבד אני יודע שהוא בדק מה תהיה התגובה שלי. היו ימים שכל הילדים היו יוצאים עם אימם בבוקר ואני נשארתי בבית. באותם הימים הוא החל להגיע אליי למיטה ולגעת בי. מַתִּי מפחד. לא ידעתי מה לעשות, הרבה פעמים גם הייתי בספק שמה שקרה אולי לא קרה. המוח שלי לא קלט. כשהוא התחיל לגעת לי באיבר המין, לא ידעתי מה לעשות. להגיד לאישה שלו? לא ידעתי.

"היינו ישנים שישה ילדים בחדר", הוא ממשיך, נרגש. "אני ישנתי קרוב לדלת, הוא היה מושך אותי בקרסול ושולף אותי מהחדר. בחדר שלו הייתה טלוויזיה בצבע אדום שאני בחיים לא אשכח אותה. הוא היה שם סרטים כחולים וגורם לי להסתכל עליהם. בגיל 11 נחשפתי לכל סרט אפשרי. הייתי בטוח שזה חלק מהחיים, שאני לא היחיד שרואה את זה. התדירות הייתה פעם־פעמיים בשבוע כשאשתו עבדה מחוץ לבית ונשארה לישון בבאר שבע. הרבה פעמים אחרי שהוא היה נרדם הייתי מכבה את הטלוויזיה ויוצא בחזרה למיטה שלי. ידעתי שהוא כבר לא יעיר אותי שוב כי הוא כבר קיבל את מה שרצה. בחדר שלי הייתי בוכה. לא ידעתי אל מי לפנות".720

בשנת 2012 הוציא שר הפנים גדעון סער הנחיה שלפיה כל האפריקאים העבריים שיתגייסו לצה"ל יקבלו אזרחות ישראלית מלאה בתוך שנתיים, אם ירצו בכך. רבים מנכדיו של בן עמי עצמו, גברים ונשים כאחד, התגייסו לצה"ל, ועד מהרה הלכו בעקבותיהם רבים אחרים מהקהילה, אף על פי שלא הייתה זו הפעם הראשונה שחברי הקהילה התגייסו.

הנסיך עמנואל בן יהודה הודיע על מותו של בן עמי בן ישראל קרטר בהכרזה כי "אבא עלה" בשבת, 27 בדצמבר 2014.721 אף על פי שלא צוינה סיבת המוות, צוין כי הוא נראה כחוש בחודשיים האחרונים לחייו. עם מותו של בן עמי הגיע שינוי גדול. נראה שהשלטון הקפדני על הקהילה התמתן, והאפריקאים העבריים יוצאים בעצמם אל מחוץ לקהילותיהם — עובדים, לומדים ומשרתים זה לצד זה עם ישראלים, ילידי הארץ ועולים, ללא חשש מענישה. האפריקאים העבריים גם החלו להתרחק, לפחות בתקשורת הישראלית, מארגון העבריים השחורים העולמי, הנתפס כאנטישמי במדינת ישראל וברוב הארגונים היהודיים באמריקה. כפי שאמר מנהיג הקבוצה, הנסיך עמנואל בן יהודה, בשנת 2020:

תושב דימונה ומנהיג הקבוצה, הנסיך עמנואל בן יהודה, הבהיר את ההבדל בין בני ישראל העבריים השחורים לבין האומה האפריקאית העברית של בני ישראל מירושלים:

"הצעירים שלנו משרתים בצה"ל. אנחנו אוהבים את מדינת ישראל ואנשיה... הצעירים שלנו גדלו להגן על המדינה הזו ואנשיה". בן יהודה הוסיף כי הנוער שלהם מייצג את ישראל גם בפורומים בינלאומיים הכוללים אנשי אקדמיה ואתלטיקה.722

נוסף על כך, העובדה שהקבוצה שמה את כל כובד משקלה על אורח החיים של גן עדן — הטפה לחיים בריאים, חשיבה חיובית, סוג של מיינדפולנס וטבעונות — הובילה לגישה שלא מתעמתת עם ישראל. הם ממשיכים לשרת בצה"ל, לומדים עברית בבתי הספר, עובדים כחוק ומחפשים תעסוקה, ומשתתפים יותר ויותר בחברה הישראלית — הם מקימים עסקים מצליחים, ובכלל זה מסעדות, חנויות טבע ולהקות. בזכות כל אלה הם מתקבלים לחברה הישראלית, שאותה הם מאמצים — לפחות במידה מסוימת.

יותר מאלף ומאתיים ילדים נולדו בקהילה מאז הגעתה ארצה, והם מציינים כבר ארבעה דורות שגדלו בדימונה. בשנת 1976 הסברה הייתה כי ישנם כארבעים וארבעה אלף בני ישראל עבריים בארצות הברית. ב־1998 העריכו את מספרם במאתיים אלף. כיום אוכלוסיית העבריים השחורים בארצות הברית אינה ידועה. בישראל, נכון למרס 2019, המספרים הרשמיים עמדו על כחמשת־אלפים,723 כמאה מהם בלבד בעלי אזרחות ישראלית,724 אם כי לרוב החברים המתגוררים כאן כחוק קיים מסלול לקבלת אזרחות. לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, בישראל חיים כאלפיים חברי קהילה בלבד.725 חלק מהפער במספרים נובע אולי מהעִסקה בין בן עמי בן ישראל למשרד הפנים שנחתמה בשנות התשעים, כאשר כל חברי הקבוצה שהתגוררו אז בישראל נדרשו להירשם כחוק, ורשימה רשמית נמסרה לשר הפנים.726 עם זאת, נראה שלפחות ארבעים וחמישה אפריקאים עבריים מעולם לא נרשמו, וגם צאצאיהם לא.727 כנראה בן עמי לא רצה שהאנשים הללו יירשמו, או שרבים מהעבריים השחורים המשיכו להיכנס לישראל באופן בלתי־חוקי.

נכון ל־26 באפריל 2021, ארבעים וחמישה האפריקאים העבריים קיבלו ממשרד הפנים צווי יציאה מהארץ בתוך שישים ימים בשל העובדה שמעולם לא נרשמו במשרד הפנים, אף על פי שרבים מהם נולדו כאן וטוענים כי הם חסרי אזרחות וכי הם לא מכירים בית אחר מלבד ישראל. בקהילה טוענים כי ישנם עוד מאה אנשים חסרי מעמד, אבל במשרד הפנים טוענים כי ישנם כמה עשרות נוספות בלבד.728 נראה שבעיות העבר עם חברי הקהילה במאבקם להפוך לישראלים עלולות לעלות מן האוב, כפי שפורסם לאחרונה בתקשורת הישראלית. "'כל מי שלא נכללו ברשימת חברי הקהילה ולא עמדו בקריטריונים קיבלו תשובה שלילית ולמעשה שוהים באופן בלתי־חוקי בישראל לתקופה ארוכה ועליהם לעזוב על פי החוק", נמסר בהודעת הרשות. עוד הוסיפו כי מי שקיבלו מכתבי גירוש זכאים לערער.729

ב־16 במאי 2021 הצהיר יואל ליפוביצקי, ראש מִנהל האוכלוסין ברשות האוכלוסין וההגירה, כי רבים מהאנשים הללו עדיין שוהים כאן בניגוד לחוק וכי הם יגורשו. הוא אמר כי לידה בישראל לא מעניקה אזרחות, וכי אמריקה אינה מדינה ענייה כמו סודן, והבהיר כי מקלט מדיני הוא בשום אופן אינו הסיבה לכך שהם מבקשים זכויות ואזרחות במדינת ישראל. הוא המשיך ואמר, "אמרנו להם, 'אתם הבאתם לנו את הרשימות ב־2003. התהליך הזה הסתיים לפני יותר משבע־עשרה שנה, ומי שלא היה ברשימה הזו אינו זכאי לתושבוּת קבע'". עם זאת, בכל שנה הם שבים לרשות האוכלוסין עם רשימות חדשות של שמות חדשים. "לא מצאנו סיבה לתת להם להישאר".730

חובה לעשות הבחנה ברורה בין האפריקאים העבריים לעבריים השחורים. האפריקאים העבריים, או בני ישראל העבריים האפריקאים של ירושלים (AHIJ), הם שלוחת שיקגו של בני ישראל העבריים 'ביתא/בן זקן', שעזבו את שיקגו לליבריה, היגרו לישראל ונשלטו על ידי משיחם, בן עמי בן ישראל, לשעבר בן קרטר. קהילת בני ישראל העבריים האפריקאים (AHIC)731 היא ארגון גג של עבריים שחורים הקשורים באופן רופף במובן העולמי, אבל קבוצות אלו לא היגרו לישראל, לא הונהגו מעולם על ידי בן עמי בן ישראל, הן לא בהכרח מאמינות שהן צריכות להגר כעת לישראל — אך חולקות אמונות תיאולוגיות וסגנון חיים עם הקהילות האחיות שלהן בישראל. ישנה הבחנה ברורה בין קבוצות שונות של בני ישראל עבריים. מי שאינם קשורים לקבוצתם נקראים מחנות, ומי שמתיישרים עם אמונותיהם נקראים שלוחות ותחומי שיפוט. רבות מהקבוצות שאינן קשורות אליהן נתפסות כגזעניות, קיצוניות ואנטישמיות בעיני האף.בי.איי והארגונים היהודיים המרכזיים.732

האפריקאים העבריים בהחלט שינו את השקפתם הפוליטית ואת האידיאולוגיה שלהם, וכיום הן מייצגות טוב יותר את קהילתם בחברה הישראלית. שינוי זה התרחש בד בבד עם הענקת המעמד של תושבוּת הקבע לרובם המכריע של מי שכבר שהו במדינה ועם העלאתם על הנתיב לקבלת אזרחות ישראלית מלאה.733 כפי שדווח במגזין "טאבלט" (Tablet) בשנת 2019:

עם זאת, משפחות מתכווצות — תופעה על פני הקשרים שונים בתכלית ברחבי העולם המפותח — אינה מקור הלחץ היחיד. השירות הצבאי נותן לעבריים הצצה לשאר החיים בישראל. "כשבני נוער נחשפים למציאוּת אחרת, הם צריכים לקבל החלטה אם זה משהו שהם עדיין רוצים לחיות לפיו", הסביר יויאקין (Yoyakeen) בן חסד. הוא אחד הצעירים שנתקעו, שבו לדימונה והקימו שם משפחה לאחר שירות בתותחנים. "אתה בונה אחווה לא קטנה ביחידות הקרביות הישראליות. שאלת הגזע מעולם לא שיחקה תפקיד בחבֵרוּת שלנו", הסביר יויאקין והוסיף כי האפריקאים העבריים מתגייסים כיום בשיעור גבוה יותר מאשר יהודים בתל אביב. עם זאת, בקרב "השכבה המבוגרת והבכירה", הוא הוסיף, "הסיכויים שיהיו לך חברים לבנים הם קלושים".734

בסוף אוקטובר 2017 פורסם ב"הארץ" כי ישנם כשלושת־אלפים אפריקאים עבריים בתוך מדינת ישראל.735 עשרות אנשים כבר עזבו את הכת; חלקם נשארו בישראל, אחרים שבו לאמריקה ושומרים על קשר רופף עם קהילות הלוויין בשיקגו, באטלנטה ובניו יורק, ויש מי שעזבו את הקהילה כליל. המכנה המשותף לנטישה המונית זו היה ההתפכחות מהקהילה עצמה, כפי שניתן ללמוד ממחקרה של מרקוביץ:736

באמריקה כל הזמן אמרו לנו "הכול במשותף". כל הגברים הם כל האבות של הילדים, וכל האחיות הן כל האימהות של הילדים. אבל הגברים מעולם לא הגיעו לדבר עם הילדים על שיעורי הבית שלהם, או סתם כדי לדבר איתם, לקחת אותם לטיול. ואם הילדים עושים משהו, הם מוכנים להכות אותם. אם ילד הפיל צלחת או התווכח, מיד — בום! מכה על הראש! לך תעמוד בפינה! ואז הם מוכנים ללכת. האהבה הזאת שהם דיברו עליה, זה לא היה נכון. וכשהם אמרו שאם בעלך באמריקה הם דואגים למשפחה של האח, גם זה לא היה נכון.737

כיום כל האפריקאים העבריים הרשמיים נקראים "קדושים", והקהילה בישראל נקראת "הממלכה". הם מתגוררים בעיקר בערד, בטבריה, בבאר שבע ובמצפה רמון. ההתיישבות המרכזית שוכנת בדימונה ונקראת כפר השלום או פשוט "הכפר". אפריקאים עבריים חיים גם בחו"ל, בקהילות לוויין המזוהות עם הקהילה בישראל, או במחנות של עבריים שחורים שאינם קשורים לקהילה בישראל, בייחוד בוושינגטון הבירה, באטלנטה, בשיקגו, בלוס אנג'לס ובניו יורק. מבני הקהילה המקימים עסק פרטי מצופה לשמור רק את הרווח הנחוץ להם לפרנסתם ולקיומה של משפחתם הקרובה, ואת השאר הם מחויבים לתת לממלכה במצפה רמון ובדימונה.

מכיוון שבני הדור החדש נולדים במדינת ישראל, משרתים בצה"ל, לומדים באוניברסיטאות בישראל, נכנסים לעולם העסקים הישראלי ונטמעים באוכלוסייה היהודית המרכזית, רק אותם חברי קהילה שיש להם עניין רב בעסקים הגלובליים של הקהילה ישאפו להתבדל מרוב האוכלוסייה היהודית. במילים אחרות, חלק גדול מהקהילה הזו ייטמע בחברה הישראלית הכללית, ובסופו של דבר היא תיעלם אם לא תתרחש הגירה המונית כלשהי מקהילות אחרות של עבריים שחורים. זוהי אפשרות מובהקת, לאור עליית הפלגים של בני ישראל העבריים בצפון־אמריקה, פלגים המקבלים עליהם תפקיד קולני יותר ופעיל יותר, פלגים ההופכים לנפוצים יותר ולנגישים יותר לתקשורת, ומתקבלים יותר בתוקף לשורות האקטיביזם האמריקאי השחור של המאה העשרים ואחת. עם זאת, האנטישמיות והרדיקליות נגד האדם הלבן, הטבועות בקהילות העבריים השחורים, עלולות להכשיל את האפריקאים העבריים, שכעת זוכים להכרה כישראלים, מקבלים אזרחות במספרים גדולים יותר ומשגשגים במדינה היחידה שהדור החדש ידע אי־פעם. עם זאת, לא נעלמה הסוגיה של מהגרים חסרי תיעוד בקהילה, והדבר מרמז על כך שאפריקאים עבריים ממשיכים להיכנס לישראל עם אשרת תייר ונשארים כאן בצורה לא־חוקית. כבר ב־16 במאי 2021 התקבלו דיווחים על מהגרים בלתי־חוקיים שהאריכו את אשרות התייר שלהם מארצות הברית. מצב זה עלול לגרום להתפרצות חדשה של המתיחוּת בין הקהילה למדינה, אולי אפילו בעתיד הקרוב.

בשנים האחרונות לחייו של מייסדהּ, בן עמי בן ישראל, התיאולוגיה של הקהילה הפכה מדת אנטישמית, אליטיסטית, הדוגלת בעליונות, מהפכנית ואסכטולוגית, דת של בחירה בזהותם השחורה וה"ישראלית", לדת של חיים בריאים, חשיבה חיובית, בריאות, קבלה וטבעונות, וכן של הרחבת אימפריה עסקית חוקית משגשגת המבוססת על ערכי הליבה הללו. החברים עדיין חיים בפוליגמיה, שהיא בלתי־חוקית בישראל; עם זאת, הדיווחים על התעללות פיזית ומינית הם כעת מעטים ונשמעים לעיתים רחוקות. קבלתם של ישראלים שאינם ממוצא אפרו־אמריקאי לקהילת האפריקאים העבריים ממחישה את ההתרחקות מעמדתה הקודמת, עמדה שדגלה בהיבדלות מהעם היהודי.

562 איני משתמש כאן במונח לבן או שחור, מכיוון שרוב היהודים הישראלים הם למעשה אנשים צבעוניים ששורשיהם טבועים היטב בצפון־אפריקה, אתיופיה והמזרח התיכון, ומכיוון שליהודים אשכנזים שמוצאם ממרכז אירופה ומזרחה יש גם כן שורשים נאמנים, אם כי עתיקים, בלבנט.

563 לנדינג 2002, עמ' 10.

564 שם, עמ' 15.

565 קיד 2016, עמ' 206; לנדינג 2002, עמ' 17.

566 שם, עמ' 11.

567 דורמן 2013, עמ' 83.

568 שם, עמ' 39-38.

569 ווימבוש ורודמן 2000, עמ' 95.

570 קלארק 1965, עמ' 151.

571 דורמן 2013, עמ' 45-39.

572 קלארק 1965, עמ' 152.

573 ברוץ 1970, עמ' 5-1.

574 קלארק 1965, עמ' 152.

575 דורמן 2013, עמ' 89-88.

576 גרבר 1977, עמ' 70-69. יבשת אפריקה, הכוללת גם את ארץ ישראל באידיאולוגיה הישראלית השחורה, כונתה לעיתים קרובות אתיופיה בשלב מוקדם של שנותיה המעצבות של התנועה.

577 שם, עמ' 70.

578 דורמן 2013, עמ' 41.

579 המישורים הגדולים (Great Plains) הם ערבה נרחבת ממזרח להרי הרוקי בארצות הברית ובקנדה. מישורים אלה משתרעים בשטחי המדינות ניו מקסיקו, טקסס, אוקלהומה, קולורדו, קנזס, נברסקה, ויומינג, מונטנה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית, וכן בפרובינציות הקנדיות אלברטה, מניטובה וססקצ'ואן.

580 לנדינג 2002, עמ' 52.

581 דורמן 2013, עמ' 43.

582 שם, עמ' xiii.

583 ג'קסון 2013, עמ' 2.

584 גרבר 1977, עמ' 69.

585 קראודי ווקר 1955, עמ' 60-59.

586 וושינגטון 1969, עמ' 183.

587 פרט זה שנוי במחלוקת. יש הסבורים שהוא נולד באתיופיה, אחרים טוענים שנולד בגאנה, בלאגוס או בניגריה, בעוד שיש האומרים כי אביו היה יהודי ממוצא אתיופי ואימו הייתה נוצרייה מאיי הודו הבריטית (https://www.blackjews.org/biography-of-rabbi-wentworth-arthur-matthew/).

588 קסטנבאום 2016.

589 גרבר 1977, עמ' 70.

590 דורמן 2013, עמ' 11-10.

591 גרבר 1977, עמ' 14.

592 שבנס 2011, עמ' 424-422; קשמור 1987, עמ' 424-423.

593 ברוץ 1970, עמ' 11.

594 גרבר 1977, עמ' 13-12.

595 שם.

596 דורמן 2013, עמ' 120-119, 133.

597 שבנס 2011, עמ' 424-422; לנדינג 2002, עמ' 375; קשמור 1987, עמ' 426-423.

598 גרבר 1977, עמ' 14.

599 דורמן 2013, עמ' 118.

600 שם, עמ' 115.

601 ברוץ 1970, עמ' 10.

602 דורמן 2013, עמ' 115, 118.

603 מתוך דבריו של הרב וונטוורת' מת'יו המצוטטים אצל ברוץ 1970, עמ' 19-18.

604 גרבר 1977, עמ' 71.

605 דורמן 2013, עמ' 130.

606 לנדינג 2002, עמ' 206.

607 דורמן 2013, עמ' 152.

608 ברוץ 1970, עמ' 14-13.

609 האם מת'יו התכוון לעשרת שבטי ישראל שאבדו בכיבוש ממלכת ישראל הצפונית בשנת 722 לפני הספירה? האם התכוון לשני שבטי יהודה שנותרו לאחר הגלות בשנת 586 לפני הספירה? סביר להניח שהוא לא הבין את ההיסטוריה של בני ישראל. התשובה לא ברורה. ייתכן שאמר דברים שונים לקהלים שונים, דבר שנהג לעשות. ראו גרבר 1977, עמ' 71-70. ראו גם ברוץ 1952, עמ' 331.

610 גרבר 1977, עמ' 70. אם הצדק עימו, הרי שיעקב או רבקה היו שחורים, בעוד שהאחרים היו לבנים (אף על פי שתושבי כנען ומסופוטמיה לא היו אירופים, ולכן לא היו לבנים), והמשמעות היא שגם יעקב ועֵשָׂו היו רב־גזעיים, עמדה המבטלת את כל הוויכוח בנושא.

611 גרבר 1977, עמ' 17.

612 לנדינג 2002, עמ' 375.

613 דורמן 2013, עמ' 153, 162-161.

614 ברוץ 1952, עמ' 330.

615 שם, עמ' 328.

616 בן עמי 1991, עמ' 7.

617 במקור הוא טען שהם צאצאי שבט יהודה, שלפי התנ"ך לא אבד ונשאר בארץ ישראל מאה שלושים ושש שנים לאחר שאבדו עשרת השבטים. זו אולי פליטת קולמוס, אבל סביר יותר להניח שזוהי התפתחות בתיאולוגיה שלו.

618 דורמן 2013, עמ' 175-174.

619 ציטוט של הרב וונטוורת' מת'יו אצל ברוץ 1970, עמ' 23.

620 שם.

621 דורמן 2013, עמ' 178.

622 גרבר 1977, עמ' 71.

623 ברוץ 1970, עמ' 40-39, 50.

624 בן עמי 1991, עמ' 45-42, 55; בן יהודה 1975, עמ' 212-141; שירו ודויטש 2000, עמ' 69-68.

625 לנדינג 2002, עמ' 12.

626 דורמן 2013, עמ' 5.

627 שם.

628 לנדינג 2002, עמ' xiv.

629 ג'קסון 2013, עמ' 39, 326.

630 הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' 3.

631 ניו יורק טיימס 1981.

632 ג'קסון 2013, עמ' 41-39.

633 גרבר 1977, עמ' 9-8.

634 קסטנבאום 2014.

635 הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' 3, 8.

636 גרבר 1977, עמ' 8-6.

637 בן יהודה 1975, עמ' ii.

638 ג'קסון 2013, עמ' 72-71.

639 "בני ישראל המקוריים" הוא מונח מוקדם לקבוצה שלימים הפכה לאפריקאים העבריים.

640 ג'קסון 2013, עמ' 74-71; פרק 9.

641 לנדינג 2002, עמ' 388.

642 ניו יורק טיימס 1981.

643 לנדינג 2002, עמ' 388.

644 למרחב 1967, עמ' 2.

645 גרבר 1977, עמ' 43-41, 46.

646 ניו יורק טיימס 1981.

647 ג'קסון 2013, עמ' 70-69.

648 לנדינג 2002, עמ' 395-394.

649 גבאי 1969; ברדפורד פיש 1982. לימים ייתפס בלקוול בשנות השבעים כשהוא מפקיד בחשבון בנק שווייצרי מטילי זהב בשווי מאה אלף דולר.

650 הר־גיל 1974; גרבר 1977, עמ' 60-58.

651 רוזן 2019.

652 בן יהודה 1975, עמ' i-vii.

653 דבר 1972.

654 ניו יורק טיימס 1981.

655 הוועד היהודי האמריקאי 1980.

656 מעריב 1980.

657 ברדפורד פיש 1982.

658 גרבר 1977, עמ' 138.

659 אלקן 1973.

660 ינוב 1975.

661 אלקן 1973.

662 שירו ודויטש 2000, עמ' 68-67.

663 לנדינג 2002, עמ' 399-398.

664 שירו ודויטש 2000, עמ' 74.

665 קסטנבאום 2016.

666 שם.

667 גרבר 1977, עמ' 72-71.

668 בלייך 1975, עמ' 50-49.

669 שם, עמ' 53-49.

670 ביגלי 2010; בהר ואחרים 2013. ראו גם בריי ואחרים 2010; מורג'אני ואחרים 2011; בוטיגה ואחרים 2013; הבר ואחרים 2013; אוסטרר וסקורצקי 2013; רוטסי ואחרים 2013; כרמי ואחרים 2014; צ'ובי ואחרים 2016; ולדמן ואחרים 2016א; ולדמן ואחרים 2016ב; שווה ואחרים 2017.

671 רוזן 2019.

672 גל 1975; גרבר 1977, עמ' 163-162.

673 גל 1975.

674 שם.

675 גל 1975; הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' 4.

676 ניו יורק טיימס 1981.

677 גרבר 1977, עמ' 169-168.

678 שם, עמ' 163.

679 גבעון 1985.

680 מעריב 1977.

681 ניו יורק טיימס 1981.

682 דבר 1977.

683 לנדינג 2002, עמ' 404-403.

684 הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' ii, 12.

685 ברדפורד פיש 1982.

686 שם.

687 דניאלס 2013.

688 לנדינג 2002, עמ' 410. ג'ונסטאון (Jonestown) הייתה קומונה מבודדת בגיאנה, צפון־אמריקה הדרומית, שבה התרחשה אחת ההתאבדויות ההמוניות הגדולות והמפורסמות בהיסטוריה (18 בנובמבר 1978). תשע־מאות ותשעה מתושבי הקומונה נהרגו, ספק התאבדו ספק נרצחו, מהם מאתיים שבעים ושישה ילדים ותינוקות. את הקומונה הקים ג'ים ג'ונס, מנהיגה של כת 'מקדש העם', שפעלה בסן פרנסיסקו בשנות השבעים, עד שהיגרה משם דרומה.

689 אמיר 1981.

690 ועדת הפנים ואיכות הסביבה 1987.

691 סופר ובאום 1990.

692 בן יהודה 1975, עמ' iv.

693 שם, עמ' iii-i.

694 ג'קסון 2013, עמ' 72.

695 גבאי 1969.

696 שירו ודויטש 2000, עמ' 76-75.

697 שם.

698 גרבר 1977, עמ' 90-86; שירו ודויטש 2000, עמ' 75.

699 מרקוביץ 2000, עמ' 128-122.

700 שם, עמ' 127.

701 גרבר 1977, עמ' 160-159.

702 ג'קסון 2013, עמ' 317, 374.

703 בן יהודה 1975, עמ' 212-141.

704 הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' 5.

705 בן עמי 1991, עמ' 32.

706 שירו ודויטש 2000, עמ' 77.

707 בן עמי 1991, עמ' 56.

708 ג'קסון 2013, עמ' 137-136.

709 שירו ודויטש 2000, עמ' 80.

710 ג'קסון 2013, עמ' 140.

711 שם, עמ' 7, 18.

712 שם, עמ' 8.

713 נאמן 2020.

714 מילר 2020.

715 מרקוביץ 2000, עמ' 111.

716 רויטרס 2003.

717 שירו ודויטש 2000, עמ' 76.

718 שם, עמ' 82.

719 ג'קסון 2013, עמ' 32.

720 אהרונוביץ 2009.

721 אסנסטן 2014.

722 נאמן 2020.

723 רוזן 2019.

724 מילר 2020.

725 בן זיקרי 2021.

726 שם.

727 שם.

728 שם.

729 איי־פי 2021.

730 סורקס 2021.

731 אביאלי ומרקוביץ 2018.

732 גולד ווטקינס 2019; מסלין ניר 2019; ג'קסון 2013, עמ' 32.

733 שירו ודויטש 2000, עמ' 73.

734 רוזן 2019.

735 אסנסטן 2017.

736 מרקוביץ 2000, עמ' 128-123.

737 שם, עמ' 126.

סיכום

ספר זה משרטט את הדרכים שבהן האסכטולוגיה היהודית והאסכטולוגיה הנוצרית הקדומה התפתחו, הוחזרו למקורות ופורשו מחדש על ידי תיאולוגים פרוטסטנטים מוקדמים ופייטיסטים, ולאחר מכן התפשטו באמצעות פרוטסטנטים רדיקליים בצפון־אמריקה ובאירופה במאה התשע־עשרה. הרעיונות המתחדשים הללו עודדו מאמינים נוצרים להתיישב בארץ ישראל טרום הקמת המדינה, בסוף התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, וגם לאחר שמדינת ישראל כבר הוקמה.

חמש מהקבוצות הנכללות בספר זה תומכות בתיאולוגיה שצמחה משלושה רעיונות מרכזיים, שהופיעו לראשונה במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית: (1) על הנוצרים ללכת בדרכי ישוע ותלמידיו במקום להתעסק בדוֹגמה או בדוקטרינה; (2) מנהיגי קהילה שאינם אנשי דת צריכים לעסוק בעניינים רוחניים, ושאר חברי הקהילה חופשיים ללכת בדרכם האישית המוסרית; (3) האנושות יכולה "להתניע" את עידן מלכות השמים באמצעות נקיטת פעולות אלוהיות.

בקיץ 1947 התקיימה בשווייץ ועידת סיליסברג להקמת קרן לדיאלוג יהודי־נוצרי. מטרת הוועידה הייתה כפולה. הראשונה, להכחיד את האנטישמיות המושרשת בנצרות האירופית ובעולם כולו. השנייה, ליצור פיוס בין יהודים לנוצרים וליצור מערכת יחסים חדשה וחיובית יותר.

הוועידה גיבשה את עשר הנקודות של סיליסברג, הנחשבת להתחלה חדשה בדיאלוג הנוצרי־יהודי. הנקודות התבססו על הכרה בשורשיה היהודיים של הנצרות, עקירת האנטישמיות מהתיאולוגיה הנוצרית, ביטול תיאולוגיית החילופין, הפסקת האשמת היהודים ברצח ישוע וניסיון למחוק ביטויי בוז כלפי היהודים. גישה חדשה, בדגש על פיוס בין האמונות ועל הכרה בלגיטימיות של העם היהודי כאומה, בשילוב תחושת דיספנסציונליזם, החלה פרק חדש במחשבה התיאולוגית הנוצרית והניחה את התשתית לתנועה פוליטית נוצרית־יהודית: ציונות נוצרית.

לא ניתן לתאר את כל המתיישבים הנוצרים בישראל במאה העשרים כציונים. אנשים אלה מתחלקים באופן גס לשלוש קטגוריות. הראשונה היא פרו־ישראלית ובעד פעילות מיסיונרית בקרב יהודים. רמת הפעילות המיסיונרית משתנה מקבוצה לקבוצה, וכך גם האמונה שחלק מהיהודים יאמצו בסופו של דבר את הרעיון הנוצרי על משיחיותו של ישוע וימלאו תפקיד חשוב באחרית הימים. הקטגוריה השנייה, שאף היא פרו־ישראלית, מתנערת מפעילות מיסיונרית וגורסת כי חלק מהיהודים יכירו בסופו של דבר במשיחיותו של ישוע ויהיה להם חלק באחרית הימים. הקטגוריה השלישית היא אנטי־ישראלית, לכאורה פרו־יהודית, ומשיחית. עם זאת, הם מגדירים מיהו יהודי, או מיהו צאצא של בני ישראל הקדומים, בצורה שונה מאוד מהיהדות המרכזית. אנשים אלה מבססים את התיאולוגיה שלהם על מסורת של אנטי־ציונות ואנטישמיות.

חלק מהקבוצות הללו החלו את דרכן בקטגוריה אחת, ובהמשך עברו לאחרת; אחרות החליפו ביניהן רעיונות או הושפעו זו מזו, ושאר הקבוצות עוצבו על ידי גורמים חיצוניים שונים. התוצאה הייתה טשטוש ואף מחיקה של הקווים שהבחינו ביניהן. ייתכן אף כי חלק ממייסדי התנועות הללו פרסמו כלפי חוץ אמונות מסוימות, אך החזיקו בסתר בדעות אחרות לשם התועלת שהפיקו מכך. חזונם של כל מייסד או מייסדת של יישוב בארץ ישראל לא תמיד הושג, וניתן לתאר את ההתפתחות ואת המציאוּת הנוכחית של קהילות אלו כבלתי־צפויות.

***

מאז הגעת הבפטיסטים הראשונים לחופי המזרח התיכון במאה התשע־עשרה, שאיפתם הייתה ליצור קהילה של יהודים המכירים במשיחיותו של ישוע, ובכך הם התכוונו לפרשנות הנוצרית של המושג משיח. מיסיונרים אלו האמינו נחרצות בדיספנסציונליזם, וככל שהאידיאולוגיה הזו התפתחה בתוך הכנסייה הבפטיסטית הדרומית, כך התפתחו גם מטרותיה של תנועה זו בישראל. הרעיון של כפר הבפטיסטים עוצב על ידי התנועה הזאת ועל ידי הנציג האידיאולוגי העיקרי שלה, הכומר ד"ר רוברט לינדזי.

לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948 ראו תיאולוגים בפטיסטים רבים במדינת היהודים סימן לכך שמלכות השמים בפתח, ושהפרקים האחרונים בתולדות האנושות ייכתבו בקרוב. בעיני המיסיונרים שלהם, המדינה החדשה יצרה הזדמנות להטיף בקרב היהודים בישראל ולהאיץ את הביאה השנייה.

המיסיונר הבפטיסטי הראשון במדינת ישראל, רוברט לינדזי, היה מילניארי שביקש להקים בישראל קיבוץ נוצרי־עברי, כלומר "התיישבות שיתופית נוצרית בתבנית של קיבוץ יהודי".738 התוכנית הייתה לאפשר למשפחות בפטיסטיות "לחיות בכל יום בתוך החוויה הייחודית של אחווה נוצרית, המבוססת על כנסייה בפטיסטית ילידית בישראל".739 לינדזי היה הכוח המניע מאחורי הגידול העצום של הקהילות הבפטיסטיות ושל הכפר הבפטיסטי בישראל בשנותיה הראשונות של המדינה.

לינדזי לא הבחין בין יהודים שלא הכירו במשיחיותו של ישוע לבין נוצרים שלא קיימו את אמונתם. הוא גם הדגיש כי "כל הנוצרים, ובכלל זה אלה שנוצרים בשמם בלבד, הם יהודים, ולכן הבכורה משתרעת על כל אנשי ההיסטוריה הקדושה".740 יש לציין כי לינדזי רצה יותר מהכרת היהודים בישוע; הוא רצה שהנוצרים יחבקו את היהודים. לפיכך, הבפטיסטים שהקימו את כפר הבפטיסטים האמינו שיהודים צריכים לגלות את האמונה בישוע, שהנוצרים המאמינים הם למעשה יהודים, ושלנוצרים שאינם דתיים יש פוטנציאל להיות יהודים אמיתיים מכיוון שהם אהובים על אלוהים. חזונו של לינדזי לגבי קיבוץ נוצרי־עברי עלה בקנה אחד עם השקפה זו. לדעתו, קהילה שלמה בישראל של יהודים שהכירו בישוע תוביל את הדרך לאימוץ הנצרות מצד מספר רב של יהודים ישראלים חילונים, שלהבחנתו היהדות שלהם היא תרבותית ולאומית יותר ודתית פחות.

המערך הבפטיסטי הקים מאוחר יותר את כפר הבפטיסטים, ואז התגלה הקשר בין המיסיונרים של הכנסייה הבפטיסטית הדרומית מצפון־אמריקה, המיסיונרים של אחוות הנצרות הקדומה הקנדית והתנועה היהודית המשיחית בישראל — פעילות מיסיונרית מוצהרת להחדרת האמונה בישוע בקרב שאר היהודים. את שיאה של ההתפתחות התיאולוגית והפוליטית הזו ניתן למצוא היום בכפר הבפטיסטים: יהודים משיחיים ונוצרים אוונגליסטים מתפללים יחדיו, מייחלים לשובו הקרוב של ישוע ומטיפים לשאר העם היהודי להכיר בישוע. כיום ניתן למצוא עשרות קהילות משיחיות מעורבות כמעט בכל עיר ברחבי ישראל.

לינדזי, כמו אלכסנדר באגו, הבחין שיהודים ישראלים רבים הם בעלי זהות תרבותית אך חסרי השתייכות דתית. שניהם ניצלו עובדה זו כדי לקיים פעילות מיסיונרית בקרב היהודים וכדי להכות את שורשי התנועה הבפטיסטית ואחוות הנצרות הקדומה בארץ ישראל.

***

בשנת 1949 פרסמה הכנסייה ההולנדית הרפורמיסטית בהשפעת הקלוויניסטים את החיבור "היסודות וההשקפות של האמונה", ובו שני סעיפים העוסקים בישראל. הסעיף הראשון קובע שהאל בחר בישראל להיות העם הנבחר. השני קובע כי הכנסייה אינה מחליפה את ישראל, ולכן האל לא דחה את העם היהודי; לפיכך, ישנו קשר הדוק בין הכנסייה לעם היהודי.

ד"ר יוהאן פילון, מייסד נס עמים, מיסיונר לשעבר של הכנסייה ההולנדית הרפורמיסטית כתב כי שני אירועים — השואה והקמת מדינת ישראל — עוררו את החשיבה הנוצרית לקיים הערכה מחדש של היחס כלפי היהודים. מתוך אירועים אלו צץ הרעיון של נס עמים. בטבריה פגש פילון את רולוף באקר, הכומר של הכנסיות הרפורמיסטיות בהולנד. השניים האמינו כי אלוהים מחולל ניסים דרך המדינה היהודית שזה עתה נוסדה. ב־1954 הם הגיעו להסכמה עם המיסיונר האסכטולוגי השווייצרי קלוד מולר־דוברנוי, שדגל בדיאלוג בין יהודים לנוצרים התומכים בישראל וגרס כי על הנוצרים להפסיק את הפעילות המיסיונרית שלהם ולנסות להבין את היהודים, תוך כדי סיוע לקידום העשייה הציונית. כדי לפעול למען מטרות אלו הסכימו הגברים לקדם הקמת קיבוץ נוצרי בגליל.

נס עמים, הקיבוץ הנוצרי שייסדו פרוטסטנטים הולנדים, הוכרז בתחילה כצעד שיכפר על השואה ועל אלפי שנות רדיפת היהודים, ומטרתו העיקרית — ליצור קהילה שבסופו של דבר תעורר השראה ביהודים להכיר בישוע — עלתה בקנה אחד עם זו של הבפטיסטים, אך חבריו לא קיימו פעילות מיסיונרית ישירה להשגתה. אלא שמייסדו של נס עמים סבר כי מטרה זו יכולה להיות מושגת רק כאשר הנוצרים יכירו באנטישמיות המוטמעת בנצרות, ייפטרו ממנה ויתקנו את דרכיהם. כמו הבפטיסטים, גם הכנסייה ההולנדית הרפורמיסטית דחתה את תיאולוגיית החילופין, ונוסף על ההכרה בכך שלאלוהים יש מקום חם בלב ליהודים היא גם ראתה בהם את העם הנבחר. זרם נוצרי זה רואה ביהודים ובנוצרים מסלולים מקבילים לקראת העידן המשיחי.

היה זה בדיוק הקו שבו דגלו לינדזי ובאגו: רק יהודים משיחיים צריכים להטיף ליהודים שעדיין לא הכירו בישוע, ויש להקים יישוב או קיבוץ מתוך מטרה זו. השקפתם, שהתעלמה מהעובדה שרוב היהודים לא מכירים ביהדותם של היהודים המשיחיים, גרסה כי אנשים ממוצא יהודי המטיפים ליהודים אחרים לא מנסים להמיר את דתם.

בשנת 1960, באישור מדינת ישראל, נוסד בגליל המערבי נס הרים, מושב אירופי נוצרי מובהק. באופן רשמי, המייסדים שאפו להקים התיישבות בסגנון קיבוץ נוצרי ציוני, שלא רק יסלול דרך לנצרות להכיר במדינת היהודים, אלא גם יהווה התנצלות בפני העם היהודי על העבר האנטישמי של הנצרות. עד מהרה משך הפרויקט את עינם של גורמים שונים, כולם אוונגליסטים באופיים, ממרכז אירופה ומערבה וכן מצפון־אמריקה, בהם אוונגליסטים אמריקאים. לקבוצה זו היו שתי מטרות: (1) לאפשר ליהודים־נוצרים (יהודים מומרים, או מי שפשוט הכירו במשיחיותו של ישוע) ליישב את הקהילה החדשה במטרה לגשר על "פער אי־ההבנה והחשדנות" ולהוסיף "עדות לאמירותיו ולכוחו של ישוע". (2) לקדם את המטרות האסכטולוגיות של שובו של ישוע.

ואולם קבוצת הנדבנים הגרמנים שאסף פילון הייתה מלאת רגשות אשם על השואה והתנגדה לקיום פעילות מיסיונרית או לשימוש ביהודים משיחיים כדי לנצר יהודים. חברי הקבוצה הצטרפו לפילון ולבאקר בקידום מטרותיו של נס עמים כפרויקט נוצרי לחלוטין, אך לא־מיסיונרי. פילון ובאקר הסכימו לפשרה, אך נתקלו בהתנגדות מסוימת בתוך הקבוצה.

עמוד התווך של תיאולוגיית נס עמים לאורך שנות התשעים היה האמונה כי רק באמצעות שיתוף פעולה נוצרי עִם ישראל תכיר האנושות כולה בצדקת האל. ניתן לזהות כאן אלמנטים של אסכטולוגיה דיספנסציונלית, בייחוד הרעיון שנדרשים הן יהודים והן נוצרים מאמינים כדי להביא לידי עולם אוטופי של עידן המשיח.

נס עמים הביא לישראל טכנולוגיות חקלאות מודרניות מאירופה. עם זאת, בשנות התשעים נרשם ביישוב שינוי אידיאולוגי מהגישה הפרו־ישראלית. כיום נס עמים מתמקד בדו־שיח ובפיוס יהודי־ערבי ומזניח כל ניסיון לפיוס יהודי־נוצרי. הכנסייה הפרוטסטנטית הגרמנית של הריין חזרה בה, במידה מסוימת, מהוועידה שקראה לסולידריות עִם ישראל, שהייתה הבסיס לפרויקט נס עמים, וקבעה כי יש לה סולידריות כפולה — עִם ישראל ועִם העם הפלסטיני. ייתכן שהמעבר הזה, מקידום הבנה בין נוצרים ליהודים אל מילוי תפקיד של מתווכת בין יהודים לפלסטינים, הוא אמצעי — אפילו לא־מודע — להסתרת אנטישמיות שורשית עמוקה בתוך הכנסייה.

***

נפתלי רודניצקי, יהודי וציוני, ייסד את אגודת ידידי ישראל בהלסינקי ב־1908. גם הוא האמין במשיחיותו של ישוע. המסר של רודניצקי התפשט ברחבי פינלנד ושוודיה, ותאים קטנים של אגודות ידידים דומות הוקמו במדינות הנורדיות במרוצת המאה העשרים, ובכלל זה מכון כרמל. הכומר פר פייה הנסן, שלימים זכה לאות חסיד אומות העולם, עמד בראש המכון והאמין בדיספנסציונליזם. הארכיאולוג המקראי אפלי סאריסאלו, שסבר כי הקמת מדינת ישראל המודרנית היא התגשמות הנבואה המקראית וראשיתה של אחרית הימים, שימש מדריך למכון כרמל.

בשנת 1932 ייסדה האגודה בארץ ישראל בית ספר פיני, בעיקר לנוצרים־עבריים. במרוצת שנות השישים למדו בבית הספר יהודים, נוצרים ומוסלמים, וכן נוצרים־עבריים. האגודה השוודית בירושלים עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם קהילת היהודים המשיחיים בישראל ועם מיסיונרים יהודים וערבים שהיו בקשרים עם הנורווגים. חברים נוספים בקהילה המשיחית ניהלו שירות סיורים מודרכים למאמינים ולמיסיונרים שסיירו בישראל.

ב־1960 הודיע מכון כרמל שעל המיסיונרים הנוצרים לפנות את הדרך ולאפשר ליהודים המשיחיים לשכנע יהודים אחרים להכיר בישוע. יהודים, כך הם טענו, נחוצים בעולם כדי להביא לביאה השנייה, כי אם כל היהודים יתנצרו לפני אחרית הימים, לא תהיה ישראל שתממש את הנבואות. דרך המכון הגיעו מתנדבים נורדיים לסייע בקידום ייסודה של התיישבות משיחית, ללא הצורך במיסיונרים מסורתיים. הדבר עלה בקנה אחד עם השקפתו של רוברט לינדזי, על כך שתגיע העת שבה היהודים יתנצרו אבל הנוצרים לא צריכים לקיים פעילות מיסיונרית גלויה בקרבם, שליהודים יש תפקיד בביאה השנייה, ושעד שעֵת זו תגיע על היהודים המשיחיים להראות את האור ליהודים האחרים.

גישתו של מכון כרמל ליהודי ישראל מזכירה את גישתם של יוהאן פילון ורוברט לינדזי. חברי המכון אינם מקיימים פעילות מיסיונרית בקרב יהודים, אך הם מקווים שכך או כך האחרונים יגיעו להכרה בישוע. הם מודים בזוועות שנעשו ליהודים עקב ההטפה הנוצרית — הטפה שלא הייתה לה שום תרומה לכינוס הנוצרים והיהודים תחת כנפי ישוע בישראל כדי להניע את קץ הימים.

כל המייסדים ואנשי המפתח של שלושת היישובים הנזכרים לעיל היו בעלי אותן האמונות כמעט, ואלכסנדר באגו, מיסיונר של אחוות הנצרות הקדומה, טיפח בקפידה את הקשרים עם כל שלוש הקבוצות וכן עם יהודים משיחיים שונים.

היישוב יד השמונה הוא דוגמה לדעות השונות שפיתחו הנוצרים האוונגליסטים בצפון־אירופה בעקבות הקמת מדינת ישראל. המגייסת הראשית של המתנדבים לקיבוצים בישראל באמצעות מכון כרמל הייתה למפי וירטנן. מתנדבים ראשונים אלו מהאזור הנורדי ומצפון־מערב אירופה האמינו כי עליהם להקים קיבוץ נוצרי ובמרכזו סניף של מכון כרמל. בשנת 1971 קיבלו חברי מכון כרמל אישור להקים את קיבוצם. "מטרתם של הפינים הפרוטסטנטים, האוונגליסטים והאסכטולוגיים הללו הייתה להשתתף בסיוע ליהודים השבים מרחבי העולם לבנות את ארצם שהוקמה לאחרונה".

הקשרים האישיים ההדוקים של קיבוץ זה עם יהודי ישראל המשיחיים השפיעו מאוד על הכיוון שאליו פנה היישוב. ייתכן שממשלת ישראל ראתה ביד השמונה קיבוץ נוצרי בנוסח נס עמים, כלומר שתהיה בו תחלופה מתמדת של תיירים ומתנדבים שיכניסו ארצה הון, תיירוּת ופיתוח כלכלי, ואשר בסופו של דבר ישובו הביתה וישמשו שגרירים של ישראל. ואולם, יד השמונה הפך בסופו של דבר ליישוב היהודי המשיחי הראשון, כפי שתכננו כמה ממייסדיו מלכתחילה במסגרת החזון שרוברט לינדזי, אלכסנדר באגו, יוהאן פילון ומיסיונרים נוצרים אחרים ביקשו להגשים.

מאז ראשית האלף השלישי מארח יד השמונה זרם בלתי־פוסק של תושבים, ישראלים וזרים המזדהים כמשיחיים. הדבר לא עולה בקנה אחד עם האידיאולוגיה המקורית של פר פיי הנסן, מכון כרמל או ראשוני המתיישבים ביד השמונה. נכון להיום, יד השמונה, עדיין באופן רשמי קואופרטיב חקלאי, מונה כמאה וחמישים איש, שרובם רואים עצמם "יהודים משיחיים", בניגוד למאמינים משיחיים שאינם יהודים. עם התושבים נמנים גם מאמינים נוצרים.

מלכתחילה היה הפרויקט מיסיון נוצרי במסווה שקוף של מאמץ ציוני. הפינים האמינו שהם מסייעים לעם היהודי ולמדינת ישראל. מטרתם הייתה לשתול זרעים של קהילה שתלמד את העם היהודי כיצד לגלות את ישוע בלי להמיר את דתם או להיטבל לנצרות. רעיון זה מבוסס על האסכטולוגיה הדיספנסציונלית, כלומר, שהיהודים יכולים להכיר בישוע ללא הטבילה מכיוון שהם נושאי הברית המקורית עם אלוהים. הם ראו במושב זה דרך ליצור קהילה של יהודים המאמינים במשיח, קהילה אשר תמשוך יהודים אחרים ותספק מקלט בטוח לבני הקהילה היהודית המשיחית בישראל, שהיו פזורים ברחבי הארץ וסברו כי הם חווים דיכוי מצד המדינה והיהדות האורתודוכסית. הכוונה של מייסדי היישוב הייתה מלכתחילה ליצור קהילה שהיא משיחית כולה, כדי לנצר את היהודים ולהאיץ את בוא אחרית הימים.

***

המייסדת והמנהיגה הרוחנית של אגודת בית־אל, הדיאקוניסה אמה ברגר, נולדה למשפחה אוונגליסטית גרמנית שהייתה בעלת קשרים הדוקים לנאציזם. בעקבות אמונתה בנס החלמתה ממחלה קטלנית, היא נותרה רווקה והתנזרה ממין עד סוף חייה כדי לשרת את אלוהים. היא טיילה ברחבי גרמניה שלאחר המלחמה, הטיפה לאמונותיה ושיתפה בחוויותיה, לפני שהתיישבה עם קהילתה החדשה בקורנטל. סיפורה של ברגר על ריפויה והחלמתה המופלאים התפשט ברחבי חבל וירטמברג, ואנשים האמינו כי היא ניחנה בכוחות ריפוי וניבוי על־טבעיים.

ההגירה הראשונית לישראל של חלק מחברי הקבוצה ב־1963 לא הייתה חוקית, וכנראה הייתה לה מטרה מיסיונרית. האחיות ברגר הצליחו לרכוש קרקע שהייתה בבעלות פרטית, ואליה עברו בני הקהילה באמתלה של הקמת תשתית להגעת תיירים גרמנים פרו־ציונים ללימוד כתבי הקודש בישראל. בסופו של דבר הוקם קיבוץ בית־אל בזכרון יעקב ככנסיית־אם. אמה ברגר הכריזה כי יהודים ונוצרים הם כולם ילדיו של אברהם וכי הגרמנים הללו באו לעשות תיקון כלפי עם היהודי, בדיוק כפי שהצהירו המתיישבים הראשונים של נס עמים. ואולם, הפעילות המיסיונרית זוהתה במהירות והאוכלוסייה הישראלית גינתה אותה בקול רם. ברגר טענה לאחר מכן כי המשימה היחידה של קבוצתה הייתה לכפר על זוועות הנאצים בעבר, והסבירה עוד כי "יד בלתי־נראית הובילה אותנו לישראל".741 רוב חברי אגודת ברגר נכנסו לישראל כתיירים ושמרו על פרופיל נמוך. רק קומץ משפחות קיבלו תושבוּת קבע בארבעים שנות ההתיישבות הראשונות, ורק בשנת 2004 החל משרד הפנים להעניק לשאר חברי האגודה מעמד זהה.

ברגר האמינה כי אלוהים כרת ברית עם העם היהודי והבטיח לו את ארץ ישראל. עוד היא האמינה כי על היהודים לשוב לישראל כדי לקדם את שלב האקסטזה (the Rapture) ולאחר מכן את העידן המשיחי באמצעות ביאתו השנייה של ישוע, שלדעתה עתידה להתרחש בראשית האלף השלישי. לדעתה, מדינת ישראל תהיה המקום הבטוח ביותר בעולם בעת התרחשות האפוקליפסה. היא רצתה לסייע ליהודים ולישראל להגיע למטרה זו ולהשתתף בהשגת העידן המשיחי. רעיון זה עולה בקנה אחד עם הרעיונות של מייסדי כפר הבפטיסטים, נס עמים, יד השמונה ואפילו של בני ישראל האפריקאים העבריים.

המייחד את הכת הזו מהאחרות הוא החזון הנבואי שהיה לאמה ברגר על מכשיר סינון שינטרל נשק להשמדה המונית. בעקבות חזון זה הקימה העמותה בית ספר להנדסה כדי לייצר מסנני אוויר ולהיות מוכנים לקרב ארמגדון האחרון. בזכות המיזם העסקי נוצר קשר רב־עוצמה בין אגודת ברגר למדינת ישראל, ונסללה דרכה של האגודה לקבל אזרחות וליהנות משגשוג כלכלי.

בשנת 1967 ביקר אלכסנדר באגו באגודת ברגר בזמן מסע מיסיונרי נוסף להמרת דתם של היהודים. באגו כבר היה משוכנע שהכת הקנדית שלו צריכה להגר לישראל ולהקים קיבוץ נוצרי משלה שיעודד את העם היהודי להכיר בישוע. ב־1969 הוא כבר הצטרף לאגודת ברגר ופנה למנהיגי אחוות הנצרות הקדומה.

משפחת קורוץ, משפחה מובילה באחווה, היא צאצאית של מרי בק, אשת החזון הגרמנית־הונגרית. ב־1860 בקירוב הייתה לבק התגלות שאומה יהודית תקום בקרוב בארץ המובטחת ותיקרא ישראל. במהלך הופעתה מחדש של האנטישמיות הגלויה בגרמניה ובאירופה בכלל, היא הכריזה כי היהודים ייקראו לשוב לארץ ישראל וכי על הילידים המקומיים לסייע במאמץ זה. לאחר מכן עזבה בק את הכנסייה הקתולית והצטרפה לקהילה נזארינית. נכדהּ של בק, אלכסנדר באגו, גדל בקהילה זו וכיום שניהם נחשבים לציונים במשפחה המורחבת. הציונות של באגו, לפי משפחתו, נובעת משני מקורות: כתבי הקודש וסבתו מרי.

ארנולד קורוץ ברח מהונגריה לאחר הדיכוי הסובייטי של מהפכת הסטודנטים. הוא שרד בקושי אסון במכרה פחם באוסטריה ולאחר מכן קיבל את דבר האלוהים שהורה לו לנסוע לקנדה. שם הוא הצטרף לדודו, אלכסנדר באגו, בחווה הקהילתית של אחוות הנצרות הקדומה. סיפורו מקביל לזה של אמה ברגר.

בשנת 1970, לדרישתו של באגו, שלחה אגודת ברגר מיסיונר לחוות האחווה בברייט, אונטריו, כדי לשכנע את הכת לעבור לזכרון יעקב, ובשנה שלאחר מכן האחיות ברגר עצמן ביקרו בחווה הקהילתית. לאחר מכן עשרות משפחות של האחווה היגרו לישראל, ראשית לזכרון יעקב ואחר כך לקיבוץ שָׁלֵו, השוכן בשטח המושב מגן שאול בעמק יזרעאל. חברי האחווה הצטרפו לאגודת ברגר והשפיעו עליה בדרכם שלהם.

עד שהגיע הפלג הקנדי דובר ההונגרית לזכרון יעקב, חסידיה של אמה ברגר היו כמעט לחלוטין אירופאים דוברי גרמנית. לאחר מותה של ברגר ב־1984 הפכו בני המשפחה הבולטת ביותר באחווה למנהיגי אגודת ברגר, והדבר הוביל לקרע בקהילה. חברי האחווה נהיו חשדנים כלפי כל פעילות מיסיונרית, אפילו העדינה ביותר, ונזהרו מלהעמיד בסכנה את האינטרסים העסקיים שלהם ואת מעמד התושבוּת שלהם, שהיה עדיין תלוי ועומד. גינטר אולמר, תלמידהּ המקורי של אמה ברגר, עזב את אגודת בית־אל כדי להיות בכיר בקהילה המשיחית פניאל בטבריה, קהילה בעלת קשרים עם יד השמונה (ראו פרק 5). בתוך כך הוא שינה את שמו לגדעון, ובכך לבש דמות יהודית־ישראלית. כמה חברים ותיקים אחרים באגודת ברגר עזבו גם הם את הקהילה לפניאל ולמקומות אחרים.

באגו סבר שהקיבוצים בשלים לניצור יהודים. אף על פי שלא הצליח באופן אישי לנצר יהודים במסעותיו לישראל, הוא יצר קשר עם היהודים המשיחיים המקומיים. הקשרים שלו עם יהודים משיחיים ועם מיסיונרים אחרים, והיכרותו עם קיבוציהם ועם יישוביהם הקהילתיים, עוררו בו השראה ליצור קהילה משלו בישראל על ידי הצטרפות לקיבוץ נוצרי אחר (זה של האחיות ברגר בזכרון יעקב) ולאחר מכן על ידי הזמנת שאר חברי האחווה. עם זאת, החלטתו המסקרנת ביותר של באגו הייתה להמשיך בפעילות המיסיונרית "בעיקר בחשאי" לאחר הקמת "קהילה קטנה בישראל".

אגודת ברגר הביאה לישראל עשרות אלפי תיירים ובנתה עסקים משגשגים שתרמו לתדמיתה של ישראל בחו"ל, לכלכלתה, וחשוב מכך — להגנה עליה מפני אויביה. תעשיות בית־אל זכרון יעקב בע"מ, המצליחה ביותר, מייצרת מערכות סינון וציוד אבטחה המיוצאים לרחבי העולם. לחברה ביטחונית בעלת חשיבות חיונית למדינה תהיה, מִטֶּבַע הדברים, השפעה על השלטון בהקלת הדרך לקבלת אזרחות ולהרחבת ההגירה. מספר חברי אגודת ברגר/בית־אל הולך וגדל. אף על פי שהגורמים מאחורי הגידול הזה אינם ברורים דיים, נראה שההגירה והגידול הטבעי מתנוססים בראש הרשימה.

אלכסנדר באגו קשר את כל המיסיונרים האוונגליסטים יחדיו. הוא רקם שותפות בין מיסיונרים נוצרים בצפון־אמריקה ובאירופה מצד אחד לבין יהודים משיחיים ונוצרים בישראל מהצד האחר. מטרת שותפות זו הייתה משולשת: (1) להביא נוצרים אוונגליסטים לישראל במסגרת אגודת ברגר; (2) לטפח את הקהילות המשיחיות בישראל על ידי הבאת חברים משיחיים מחו"ל לקהילות הקיימות וסיוע ביצירת קהילות חדשות כדי להפיץ את אמונתם בישוע בקרב ישראלים יהודים; (3) ליצור תעשייה ביטחונית להגנה על לפחות חלק מהיהודים בקץ הימים, כדי שיוכלו להכיר בישוע לאחר שיסתיים קרב ארמגדון. באגו ושותפיו הצליחו לאין שיעור במאמץ המשולש הזה.

***

אמנם היהדות השחורה צצה באמריקה במאה התשע־עשרה בהשפעת הפרוטסטנטיוּת האוונגליסטית, אך בזכות היחסים בין הפליטים היהודים מהאינקוויזיציה בספרד, המתיישבים הקולוניאליסטים היהודים והעמים המשועבדים (וצאצאיהם) בקריביים, ובעקבות הגירה מסיבית ליבשת, הצטרפו אליה מהגרים שאימצו את התרבות ואת האמונה הללו. גם העירוב של יהודים ושחורים באזורים העירוניים של ארצות הברית בראשית המאה העשרים תרמה להפצת היהדות השחורה ביבשת אמריקה. השילוב של תופעות אלו השפיע על התנועה העולמית של "בני ישראל העבריים".

איש החזון ויליאם סונדרס קראודי קידם כבר בשלב מוקדם את הרעיון שהאפרו־אמריקאים הם צאצאיהם של עשרת השבטים. הוא אימץ "מנהגים עבריים" בעבור "הכנסייה האמיתית" החדשה שלו, כגון קביעת יום המנוחה בשבת ולא ביום ראשון ותורה שבמרכזה האמונה שישוע היה שחור. האפריקאים העבריים רואים בו נביא ורואים במשנתו — ולא בפעילות המיסיונרית — את המניע של אפריקאים משועבדים באמריקה לשיר שירים בהשראת התנ"ך שבהם הם תיארו את עצמם כבני ישראל. הכומר ויליאם כריסטיאן, לשעבר אדם משועבד, טען עוד כי כל הגויים (כלומר, הלא־אפריקאים) הם צאצאי השטן. אחרים טענו כי הם יהודי אתיופיה וכי "הכושי הוא היהודי הנכון", ודגלו בהגירה המונית לאתיופיה;742 או שהשחורים הם זרעו של יעקב, שהיה שחור, ושיהודים לבנים הם "פולשים ונוכלים".743 קראודי נודע בקהילה השחורה כ"אליהו השחור", וחסידיו נודעו כ"יהדות שחורה".744 כנסיית האל והקדושים של קראודי וכנסיית האל החי של ויליאם כריסטיאן הן המוסדות המייסדים שמהם נבטו כל תנועות היהדות השחורה.

מרקוס גארווי טען שישוע כלל לא היה יהודי, ותנועתו "בחזרה לאפריקה" עוררה השראה בארנולד פורד. הוא החל לקרוא לעצמו הרב ולבני עדתו — עבריים או בני ישראל, כדי להבדילם מהקהילה היהודית. לאחר מותו של פורד הפך "הרב" וונטוורת' מת'יו למנהיגם של "בני ישראל העבריים המקוריים". הוא עמד על כך שלפי התנ"ך, היהודים הלבנים הם זרעו של עֵשָׂו בעוד שהאפרו־אמריקאים הם צאצאי יעקב. הרב מת'יו הנהיג סוג של דת ישראלית שחורה שהייתה יהודית במסורותיה ובפולחנה, ובכלל זה הסמכת "רבנים". הוא האמין בקץ הימים הממשמש ובא ובגאולה הבלעדית של אנשיו, והציג אגב כך לעולם סילוף חדש של הדיספנסציונליזם. בן קרטר, מייסדה של קהילת האפריקאים העבריים, שילב מאוחר יותר את כל הרעיונות הללו בתיאולוגיה שלו, ואף הלך רחוק יותר במיתוג היהודים הלבנים כגויים.745

הלאומיות התרבותית השחורה, שסחפה את ארצות הברית בשנות השישים, אולי שאבה השראה מסוימת מתנועות היהדות השחורה שטענו לקשר לבני ישראל הקדומים, סוג של "זהות אלוהית".746 תנועות אלו נתנו לקהילות האפרו־אמריקאיות את האמצעים להתבטא בגאווה מול הגזענות האמריקאית.

אף על פי שתנועות אלה האמינו בגאולה הסופית של אנשיהם באחרית הימים, לא כל קבוצות היהדות השחורה האמינו שעליהן להמתין לארמגדון לפני שיעברו לארץ המובטחת. בשנת 1960 הצהיר בן קרטר כי קול שמימי אמר לו שאלוהים בחר בו לשחרר את אנשיו מעבדות. קהילתו אימצה את האמונה שהגיעה העת לעזוב את אמריקה, וקרטר "הוסמך" לרב. הוא שינה את שמו לבן עמי בן ישראל, הפך למנהיג הרוחני של הקהילה וקיבל עליו את התארים "מורה צדק" ו"אבא".

עד ראשית שנות השבעים גדל מספר חברי הקבוצה לאלפיים באמצעות שורת הפרות של אשרות התייר שאיתן הם נכנסו לישראל. רובם התגוררו בשלוש ערים בנגב: ערד, מצפה רמון ודימונה. מטרתם המוצהרת הייתה "לגאול את כל השחורים ברחבי העולם ממצוקתם ולהביאם לישראל, בין היתר כדי להימלט מיום הדין שבו אמורה אמריקה להיחרב".747 בן עמי הכריז שארץ ישראל היא שלהם בדין ושכל היהודים הלבנים יגורשו לארצות מוצאם. אל קאנאן, אחד מיועציו הראשיים של בן עמי, אף הכריז שהם שבו לארץ ישראל כדי "לשחרר את ישראל מיהודי השקר — היהודים הלבנים".748

האפריקאים העבריים שונים מחמש הכִתות האחרות הנזכרות בספר בכך שהם מאמינים כי הם ואחיהם, האפריקאים השחורים ברחבי העולם, הם צאצאיהם האמיתיים של ישראל ויהודה הקדומים, וכי אלה הטוענים כי הינם יהודים והם נמצאים בישראל ובתפוצות הם מתחזים ורשעים ומרמים את העולם כדי להוציא אל הפועל מזימה גדולה ושטנית. התיאולוגיה של האפריקאים העבריים מבוססת על אנטישמיות, ולא על פילושמיות, שעליה מתבססות הכתות האחרות. בעוד שהקבוצות האחרות מאמינות כי עליהן לסייע לעם היהודי להכיר במשיחיותו של ישוע, האפריקאים העבריים מאמינים שהם היהודים האמיתיים — והם כבר הכירו בישוע כדמות משיחית, הם ומייסדם שכבר הלך לעולמו. בשנים האחרונות לחייו של בן עמי בן ישראל התרככה מעט האנטישמיות הגלויה של הקבוצה, ומאז מותו ב־2014 השתלבו חברי הכת יותר ויותר בחברה הישראלית.

הרעיון שאנשים שחורים, צאצאים לאפריקאים משועבדים, הם צאצאיהם האבודים של בני ישראל הקדמונים, העם הנבחר של אלוהים, פנה לאוכלוסייה שחוותה היסטוריה ארוכה של דיכוי. מצב עניינים זה לא בא לידי סיום, גם לא עם הקמתה של תנועת זכויות האזרח בשנות השישים, אלא נמשך במידה מסוימת עד היום. אין ספק שהדמוניזציה של היהודים וניכוס דתם, זהותם ולאומיותם הפוליטית, הציונות, היו המיזוג הטבעי בין הלאומיות השחורה לבין השאיפה לבסס זהות עצמית גאה. זהות חדשה זו לבשה אופי אסכטולוגי והעמידה את ה"גויים" — כלומר, את אמריקה, המערב והעם היהודי ההיסטורי — מול בני ישראל העבריים, שהיו אמורים לרשת את מלכות השמים לאחר קרב ארמגדון. לאומיות שחורה שכזו ינקה את כוחה מאוכלוסייה שחשה מדוכאת ונקטה כל אמצעי שנראה לה נחוץ כדי להשיג את מטרותיה. לפיכך, בני ישראל העבריים חשו שזה אך מוצדק לטפח בקהילתם עבריינות, שבאה לידי ביטוי בהחזקה תמידית של כלי נשק והוצאה אל הפועל של מגוון מזימות מפוקפקות כדי להרוויח כסף עבור מנהיגי הקהילה.

כמו אגודת ברגר ואחוות הנצרות הקדומה, כך גם מנהיגי האפריקאים העבריים שלטו בעסקים ובתזרים המזומנים של הכת, וקבעו את כל הכללים. וכמו אגודת ברגר והאחווה, לאפריקאים העבריים הייתה מועצת נסיכים שהוציאה אל הפועל את הפקודות של בן עמי בן ישראל, יעצה לו, ניהלה את העסקים, חילקה את העבודה ושלטה בקהילה.

בן עמי בן ישראל, כמו ברגר, קובאסק וקורוץ, שמע קול שמימי שקרא לו לצאת למשימה: לשחרר את אנשיו משעבוד. מאוחר יותר הקול השמימי הזה תואר כמלאך גבריאל, והוא החל לאמץ תכונות משיחיות. כמו ברגר, קובאסק וקורוץ, נאמר על בן עמי כי הוא מרפא אנשים, מחולל ניסים ומדבר את דבר האל מפיו ישירות. אך בעוד שהכִתות האחרות באו לישראל כדי "לעזור" לעם היהודי בכך שאפשרו לו לראות את הדרך לישוע ולמלכות השמים, בן עמי והאפריקאים העבריים הגיעו לארץ כדי לתבוע את זכות הבכורה שלהם בישראל, כשהמטרה היא לשרוד את הארמגדון הקרב ולבנות לעצמם את מלכות השמים עלי אדמות.

***

הכִתות הפרוטסטנטיות שהתיישבו במדינת ישראל טענו כי הן מבקשות את טובת העם היהודי, אך למעשה פעלו ממניעים מגוונים. אחת מהן, האפריקאים העבריים, אינה מאמינה ביהדותם של "היהודים הלבנים". האחרות מאמינות שהן מועילות לעם היהודי ולעם ישראל בהפצת הנצרות בסתר, או בסיוע להצלת היהודים מקרב ארמגדון, כך שהיהודים יכירו בסופו של דבר בישוע ויקדמו את מטרתן של הכִתות הפרוטסטנטיות — הבּיאה השנייה. הם מודעים לכך שרוב היהודים אינם מכירים בישוע כעת ושאין להם שום כוונה לעשות זאת בעתיד. אף על פי כן, הם מאמינים שהם עושים את הדבר הנכון בכך שהם מניחים את התשתית ליהודים להמיר את דתם ולהשיג ישועה נוצרית. כִתות אלו סבורות שיהודים יכולים להכיר בישוע ועדיין להיות יהודים, וכך יהודים ונוצרים ייהפכו למאמינים שייהנו יחדיו ממלכות השמים באחרית הימים.

לשיטתן של הכִתות שהתיישבו במדינת ישראל, הנצרות נשתלה על עץ היהדות. עקב כך, גורליהן של שתי הדתות קשורים זה בזה, ובאחרית הימים יהיה צורך בשני העמים יחדיו כדי שהנבואות תתגשמנה. לפיכך הן דוחות את תיאולוגיית החילופין שאימצו קבוצות נוצריות אחרות. חסידים אלה של הדיספנסציונליזם גורסים כי היהודים יכולים להכיר בישוע לפני קץ הימים או במהלכו. הם באמת מאמינים שהם עושים את הדבר ההגון בכך שהם סוללים בסתר את דרכם של היהודים להתנצרות, למרות הסלידה שרוב היהודים חשים כלפי הרעיון הזה. מאז קום המדינה התקבעו הכִתות בעיקר על אסטרטגיה של שימוש ביהודים משיחיים להטפה סמויה בקרב קרוביהם ובני ארצם, בשפתם, ונראה ששיטה זו הניבה את התוצאות הטובות ביותר. לפי מרכז כספרי, מרכז מחקר והוראה אקדמי אוונגליסטי, נכון לשנת 2019 היו בישראל לא פחות מחמישים אלף יהודים משיחיים.

המחקר שלי העלה כמה ממצאים בלתי־צפויים, ובראשם השפעה צולבת בין רוב המייסדים של כל אחד מהיישובים הפרו־ציוניים שנכללו בספר. "הצלבה" זו ניכרה במיוחד במקרים של אלכסנדר באגו ורוברט לינדזי. הפתעה נוספת הייתה היקף האינטראקציה בין היישובים לבין יהודים משיחיים בארץ ובחו"ל. ישנה רשת ברורה המקשרת בין יישובים אלו לבין התנועה המשיחית העולמית, "יהודית" ונוצרית כאחד. רשת זו פועלת מתוך כוונה להביא לארץ מאמינים משיחיים לא־יהודים, להגדיל את השפעתה של התנועה המשיחית בישראל, ובסופו של דבר להמיר כמה שיותר יהודים לנצרות, כדי שיוכלו להמיר יהודים נוספים במסווה של יהדות משיחית.

הכת השישית, בני ישראל האפריקאים העבריים של ירושלים — במקור כת אנטי־ציונית — נבדלת מבחינה תיאולוגית משאר הקבוצות בכך שחבריה רואים בעצמם "העם הנבחר". הם כבר מאמינים בישוע כדמות משיחית, אבל גם רוצים להקים לעצמם ממלכה בישראל כשיתרחש קץ הימים. למעשה, הם מתייחסים ליישוביהם בישראל כַּ"ממלכה". כמו שאר הכִתות, גם הם הגיעו לארץ בתואנות שווא, מתוך מניעים שאינם עולים בקנה אחד עם האידיאלים של העם היהודי ושל מדינת ישראל.

אף על פי שהכִתות הגיעו לישראל כדי לייצג את דרכה הישרה של הנצרות, בשלבים הראשונים של הגירתן לישראל היה מעורב לעיתים קרובות מרכיב בלתי־חוקי. אגודת בית־אל, אחוות הנצרות הקדומה והאפריקאים העבריים, השתמשו כולם באמצעים בלתי־חוקיים כדי לחדור למדינה וליצור עוּבדות בשטח תוך כדי העמדת פנים מול התקשורת, הרשויות הישראליות ואפילו מול אנשיהם, בין שבישראל או במקומות מוצאם. כל שלוש הכִתות הן בעלות גב כלכלי מפוקפק שלא ניתן להכריע לגביו לחלוטין. לכל השלוש יש עבר פלילי לכאורה או אף עבר פלילי מבוסס, ובכלל זה האשמות באלימות ובהתעללות. שלושתן סברו תחילה כי הן פטורות מחוקים ומכללים ישראליים מסוימים, כמו במקרה של האפריקאים העבריים בנושא האיסור על פוליגמיה בישראל. עם זאת, שלוש הקבוצות הללו השתלבו עם הזמן בחברה הישראלית, וכיום הן תורמות למדינה במובנים רבים. דרכן לאזרחות כוללת בין השאר את השירות הצבאי והלאומי, ורבים מחבריהן הפכו לחיילים ולאזרחים מצטיינים.

היישובים נס עמים וכפר הבפטיסטים החליפו תפקידים מאז עלו על הקרקע. שניהם הפכו לבסיסים אידיאולוגיים, אם כי למטרות שונות. נס עמים למעשה השיל את זהותו הדתית. ייתכן שהדבר קשור למגמה הכללית של חילון באירופה, בייחוד בהולנד, בשווייץ ובגרמניה, שהכנסיות הפרוטסטנטיות שלהן היו התומכות העיקריות של נס עמים. מכיוון שהאקטיביזם הפרוגרסיבי דחק את הדת ברוב העולם המערבי, אין זה מפתיע שנס עמים הפך למרכז של פעילות מסוג זה, פעילות המיישרת קו עם השמאל הישראלי ועם הפלסטינים.

כפר הבפטיסטים מופעל על ידי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית, שלה חברים אמידים רבים ואנשי כמוּרה אמריקאים פופולריים. אנשים אלה טיפחו מערכת יחסים עם ממשלת ישראל ועם פוליטיקאים מסוימים שאולי לא לגמרי מבינים את מטרותיהם הדתיות של הבפטיסטים הדרומיים או מעדיפים להתעלם מהן מסיבות שונות. קשרים פוליטיים אלו העניקו לכפר הבפטיסטים ולמיסיונרים שלהם בישראל יד חופשית לפעול כראות עיניהם. הנוצרים המשיחיים, היהודים המשיחיים, הבפטיסטים הדרומיים וזרמים נוצריים אחרים משתמשים בכפר הבפטיסטים כבסיס להפצת דברו של ישוע באמצעות תפילות, ארגון מחנות, עריכת כנסים והסברה. למעשה, הוא מתפקד כמרכז מיסיונרי וכמקום מרכזי לביקורים של נוצרים מחו"ל ולכינוסים של נוצרים בישראל.

נראה שיד השמונה נועד להיות המעוז להפיכת התנועה המשיחית מסדרה של מאחזים קטנים, מנודים ומרוחקים בישראל, לקהילה לגיטימית ומרכזית של מאמינים משיחיים ישראלים ובינלאומיים, חלקם בעלי שורשים יהודיים ואחרים נוצריים לחלוטין על פי הגנאולוגיה והתיאולוגיה שלהם. ההתפשטות המסיבית של קהילה זו מחוץ לירושלים היא עדות להצלחתה. ליד השמונה יש קשרים עם קהילות משיחיות נוספות בישראל, בהן כפר הבפטיסטים, פניאל, הקהילה המשיחית בירושלים ואגודת בית־אל.

עם הזמן, הקהילות השתנו בצורתן ובכיוון שאליו הן הולכות. נס עמים דגלה בפוליטיקת השמאל האירופי והכריזה על תמיכה בזכויות העם הפלסטיני הן בישראל הן בשטחים. יד השמונה היא כיום קהילה משיחית המורכבת מנוצרים, ממאמינים משיחיים בעלי שורשים יהודיים בחלקם ומקומץ אנשים מהאזור הנורדי. כפר הבפטיסטים משמש כיום מרכז למפגש, תפילה ולימוד של נוצרים אוונגליסטים ומשיחיים מהארץ ומחו"ל, וכן בסיס שממנו ניתן לנצר את היהודים בישראל. אגודת ברגר, שהתמזגה עם אחוות הנצרות הקדומה והפכה לאגודת בית־אל, אינה מקיימת פעילות מיסיונרית גלויה בקרב הישראלים. האגודה התעשרה מאוד בזכות חוזי ההגנה שלה, השיגה אזרחות ותושבוּת קבע לרוב חבריה, ושומרת על זיקה רופפת לרשת עצומה של קהילות משיחיות בישראל. מנהיגיהם נצפו בסיורים בחסות משרדי השיבה, ארגון נוצרי התומך בשובם של היהודים למולדתם כדי לקרב את הבּיאה השנייה. כאשר שנת 2000 החלה והסתיימה ללא התרחשותו של הארמגדון, הדגש של האגודה על אחרית הימים פחת, אך נוכחותה של הכת בחברה הישראלית גדלה. נראה שהיישוב הקודם של האחווה בקנדה משמש מרכז להכנת יהודים וגויים משיחיים להגירה חוקית. היקף הפעילות אינו ידוע בשלב זה.

בעקבות מותו של בן עמי בן ישראל והשגת דרך לקבלת אזרחות שינו האפריקאים העבריים את מסלולם, והפכו באופן ניכר לעוינים פחות את מדינת ישראל ואת היהודים בכלל. גם ההשקפה התיאולוגית שלהם השתנתה: במקום להתכונן לארמגדון, הם שואפים לנהל אורח חיים בריא כדי לחיות לנצח. יתר על כן, הקהילה מקבלת כעת בברכה חברים שאינם שחורים. עם זאת, אפריקאים עבריים רבים וילדיהם, שהגיעו ארצה שלא כדין בעקבות הסכמי ההסדרה שנערכו עם ממשלת ישראל בסוף שנות התשעים, עדיין שוהים כאן שלא כדין, ומצב זה הוא פצצת זמן מתקתקת. נותר לראות כיצד תגיב הקהילה לגירושם התלוי ועומד, ואם ממשלת ישראל אכן תגרש אותם.

ככל שחברי אגודת בית־אל והאפריקאים העבריים משרתים יותר ויותר בצה"ל ועושים שירות לאומי, לומדים בבתי ספר ובאוניברסיטאות בישראל, נכנסים לשוק העבודה, עושים עסקים עם ישראלים אחרים ומתקשרים עם החברה הישראלית הכללית, הם יהפכו יותר ויותר לישראלים — ללא קשר לאמונותיהם הדתיות. כך גם לגבי היהודים המשיחיים של יד השמונה: בד בבד עם ניסיונותיהם לגייס יהודים לזרם הנצרות שלהם הם משתלבים עם שאר הזרמים הנוצריים בארץ. אוכלוסיית היהודים המשיחיים בישראל מוערכת בארבעים עד חמישים אלף איש והיא צומחת, בעוד שמספר חברי אגודת בית־אל והאפריקאים העבריים התמתן. לאפריקאים העבריים יש בחו"ל מאגר גדול של בני ישראל עבריים לשאוב ממנו, אך מכיוון שמדינת ישראל רואה בהם אנטישמים, דרכם היחידה להגירה היא בלתי־חוקית. סביר להניח שהעבריים שנולדו בישראל והגיעו לרמה מסוימת של השתלבות כאן עלולים שלא לתמוך בהגירה של בני דתם לישראל. אשר לאגודת בית־אל, נראה כי כל החברים שביקשו להגר לישראל כבר עשו זאת, ומצב זה עשוי להסביר במידת־מה את מעורבותה של האגודה בקהילות המשיחיות בישראל.

המצב הינו מורכב. מצד אחד, הקהילות הללו משתלבות באוכלוסייה הישראלית הכללית, למרות מאמציהן של כמה קבוצות לשמור על חבריהן בתוך הקהילות הסגורות. אנשים עוזבים את הקהילות של בית־אל ושל האפריקאים העבריים כדי לחיות בישראל ומחוצה לה חיים שאינם קשורים לכת, וצעד זה עלול להיות סופן של חלק מקהילות אלו.

מנגד, הקהילות המשיחיות בישראל צומחות במהירות, בהן יד השמונה. בעבר היה לכִתות המשיחיות בישראל ניחוח יהודי מובהק; לשורותיהן של קבוצות אלו, לעומת זאת, נכנסים יותר ויותר נוצרים אוונגליסטים. בתנועה הנוכחית ישנם כמה גורמים נלהבים, והמגמה כעת היא להקים משפחות גדולות. אנשים אלו מדברים עברית והם נראים ישראלים ויהודים אורתודוכסים מודרניים לכל דבר, המשתלבים בחברה הישראלית ומבקשים להפיץ את דבר ישוע. הישרדותם ואף הצלחתם של יישובים נוצריים אלה נשענות על היחסים שהם בונים עם קהילות יהודיות משיחיות מקומיות, תופעה שנראה שהיא במגמת עלייה. רוב היהודים המשיחיים הם אזרחי מדינת ישראל. המגמה מלמדת על כך שהם ישתלבו בכִתות הנדונות בספר זה וימשיכו לקיים פעילות מיסיונרית בקרב עַם ישראל.

התיישבויות פרוטסטנטיות בארץ ישראל

(מקור: מפות עתיר, רחובות, ישראל)

738 ורדי 1950, עמ' 56.

739 רודן 2010, עמ' 8.

740 לינדזי 1969, עמ' 13-12.

741 ברקוביץ 2015.

742 גרבר 1977, עמ' 70-69.

743 שם, עמ' 70.

744 לנדינג 2002, עמ' 52.

745 בן עמי 1991, עמ' 7.

746 לנדינג 2002, עמ' 12.

747 הוועד היהודי האמריקאי 1980, עמ' 4.

748 גרבר 1977, עמ' 138.

נספחים

מזכר על נס עמים

תזכיר לממשלת ישראל, 1960 749

1. העיקרון

התיישבות נוצרית בינלאומית בישראל תאפיין את הפרויקט להשקעה המוצע במסמך זה. את הפרויקט מממנים אנשי עסקים ותעשיינים באמריקה, בגרמניה, בהולנד ובשווייץ, עם אופק להשתתפות של מדינות נוספות בשלב מאוחר יותר.

2. הפרויקט

אף על פי שהמיזם הוקם בהשראת מניעים אידיאליים, הוא ייושם כהצעה עסקית, כלומר כפרויקט להשקעה שתבצע חברה בינלאומית בע"מ. יירכש שטח של כאלף דונם קרקע, שכבר נמסר על ידי בעליו הפרטיים, ותוקם עליו התיישבות מסוג מושב. המטרה תהיה להעמיד בסיס כלכלי בר־קיימא בצורת מפעל חקלאי־תעשייתי מעורב, המייצר בעיקר לייצוא. ניהול המושב והאחריות עליו יופקדו בידי מנהלים מנוסים ומומחים לייצור חקלאי ותעשייתי. המטרה היא שנוצרים מרקעים ומלאומים שונים ירכיבו את גוף היישוב, בהשתתפות מומחים אחרים ועובדים בלתי־מיומנים, ללא הפליה בשל אמונתם ולאומם.

3. מניעים

מערכת היחסים ההיסטורית האומללה בין נוצרים ליהודים במהלך מאות שנות גלות ישראל, והאחריות הכבדה שהנצרות נושאת — במישרין או בעקיפין — לסבל היהודי העצום, יצרו פער בין יהודים לנוצרים, פער שרק מאמץ מוסרי ורוחני נחוש מאוד יכול לרפא. הדרכים והשיטות שנקטו הנוצרים בעבר כדי להביא ל"התקרבות" (כלומר, כינון מחדש של יחסים הרמוניים, למשל: המאמצים המיסיונריים לניצור היהודים) רק העמיקו את התהום והגבירו את החשדנות, בייחוד כאשר ההטפה המיסיונרית עמדה בניגוד כה מצער למציאות שהציג העולם הנוצרי.

בהתחשב בסתירה זו ובעובדה שהעם היהודי, באמצעות ההתבססות האיתנה על אדמתו, אינו צריך עוד להיזהר מהסביבה הנוצרית, הגיעו מספר נוצרים למסקנה כי יש צורך ביציאה לדרך חדשה.

חובתו של הנוצרי היא לא רק לעזור למדינה הצעירה בְּדֶרֶךְ של תיקון העבר, באהדה ובסיוע כספי מרחוק, אלא גם לפעול למען רצון טוב והבנה הדדיים ברמה המעשית של יחסי אנוש.

בהשראת הרצון הכללי לפתוח דף חדש ביחסי יהודים־נוצרים, מטרת הנדבנים היא קהילה יהודית, לשרת את ישראל באמצעות השקעה בה ולהחדיר בה ידע כלכלי וטכני. התוצאה הרצויה של פרויקט זה מבחינה אנושית ומוסרית צריכה להיות:

א. התנסות של הישראלים עם גישה נוצרית אמיתית של רצון טוב, שירות וכבוד עמוק ליהודים וליהדות.

ב. התנסות מוחשית יותר של נוצרים עם המציאות, הערכים והבעיות של החיים היהודיים ושל יכולות הייצור בישראל.

נוצרים אלה, בתורם, יצטרכו להפוך ל"מיסיונרים" של הגישה הנוצרית החדשה כלפי היהדות בארצות הולדתם, בכנסיותיהם ובקהילותיהם.

בהתחשב בעומק התהום בין שתי הקבוצות ובמידת הכישלון המוסרי של הנצרות, יוזמי הפרויקט מאמינים שגישה של שמירה על דו־קיום ממרחק, ללא מגע אנושי אמיתי ושיתוף פעולה מעשי ובונה, לא תעלה בקנה אחד עם המסורות המוסריות והדתיות של שתי הקבוצות.

לאחר תקופה ארוכה של סקר ראשוני, תכנונים והכנות, היזמים חשים שהגיעה העת לדון באפשרות של יישום מעשי של הפרויקט.

749 דה חודרן 2018, עמ' 43-42.

מאמרו של אלכסנדר באגו על האיסיים — הכת היהודית מימי בית שני750

שלום! "אַחַי, מִשְׁאֶלֶת לִבִּי וּתְפִלָּתִי לֵאלֹהִים בְּעַד יִשְׂרָאֵל — שֶׁיִּוָּשְׁעוּ. אֵין הֶבְדֵּל בָּזֶה בֵּין הַיְּהוּדִי לַיְּוָנִי, כִּי אָדוֹן אֶחָד לְכֻלָּם וְרַב חֶסֶד הוּא לְכָל הַקּוֹרְאִים אֵלָיו, שֶׁכֵּן 'כֹּל אֲשֶׁר־יִקְרָא בְּשֵׁם יהוה יִמָּלֵט'. אֱלֹהִים לֹא נָטַשׁ אֶת עַמּוֹ, הָעָם שֶׁהוּא יָדַע מִקֶּדֶם". האיגרת אל הרומים י:1, 12, 13; יא:2.

"הִנֵּה מַה־טּוֹב וּמַה־נָּעִים־־שֶׁבֶת אַחִים גַּם־יָחַד. כַּשֶּׁמֶן הַטּוֹב עַל־הָרֹאשׁ־־יֹרֵד עַל־הַזָּקָן זְקַן־אַהֲרֹן: שֶׁיֹּרֵד עַל־פִּי מִדּוֹתָיו. כְּטַל־חֶרְמוֹן־־שֶׁיֹּרֵד עַל־הַרְרֵי צִיּוֹן: כִּי שָׁם צִוָּה יְהוָה אֶת־הַבְּרָכָה־־חַיִּים עַד־הָעוֹלָם" (תהילים קלג).

מזמור תהילים זה הוא הבשורה של קהילות האיסיים. גם מגילות ים המלח מציירות לנו תמונה טובה שלה. מהאוניברסיטה העברית בירושלים אפשר היה לרכוש את התרגום לאנגלית של המגילות. ב"היכל הספר — שבע המגילות" ניתנת לנו הדגמה יפהפייה מתוך "סֶרֶךְ הַיַּחַד — מגילת ההודיות". "זה מצייר תמונה של קהילה נבחרת אשר מקבלת לחברוּת בה רק את מי שמתחייבים למלא אחר חוקי האל שניתנו! באמצעות משה ובאמצעות כל עבדיו הנביאים: שמקפידים על לוח שמש מיוחד; ושתורמים לקהילה את כל אשר להם מבחינה חומרית ומוסרית, את כל הידע והכוח והעושר שלהם — מעין קדימון קדום לתנועה הקיבוצית המודרנית שעתידה לקום באותה הארץ".

"אכן נראה שבמגילות ים המלח הללו באנו במגע ישיר עם היהודים האדוקים והמסורים הללו של פעם, שנמלטו מהערים לקהילות מבודדות משלהם. המגילות סיפקו לעולם המערבי תמונה חיה, חדשה לגמרי ומאירת עיניים של האקלים המוסרי והרוחני בארץ ישראל ערב התפתחותה של הנצרות, בין שהזיהוי עם האיסיים מקובל ובין שהוא נשאר נושא להשערות ולמחקר, כמו היבטים אחרים רבים כל כך של המגילות".

זהו דפוס שהנוצרים הקדומים חיו לפיו. למעשה, הכנסייה הראשונה בירושלים התגוררה בקיבוץ — חיי שיתוף — ונודעה ככנסיית מופת. הקהילה שלנו מבוססת על אותו העיקרון. זו הסיבה שאורח החיים שלנו כל כך דומה לקיבוצים בישראל.

בביקורי בישראל לפני שני חורפים הייתה לי הזכות לבקר בכמה קיבוצים. שניים מהם היו דתיים — סעד וקבוצת יבנה. בכל מקום שביקרתי בו זכיתי לאירוח חם. בהזדמנות זו ביקרתי גם בדגניה, הקיבוץ הראשון שהוקם לפני חמישים ושלוש שנים.751 כאן פגשתי את מר יוסף בָּרָץ, שהיה אחד משמונת החברים הראשונים שהקימו קיבוץ. בשיחתנו הוא הופתע לשמוע על קיבוץ נוצרי ושמח לדעת שהנוצרים יכולים לחיות באחווה ובאחדות כמו היהודים. למעשה, הופתעתי לגלות שיהודים יכולים לחיות כמו ש"הנוצרים המוקדמים חיו"! העובדה שמר ברץ ואני חלקנו עניין הדדי בבעיות החברתיות שלנו הרשימה אותי.

איננו יכולים להתכחש לכך ש"אורח החיים השיתופי של האחווה" לא יכול להיות אלא זה שעליו מדבר מחבר מזמור תהילים קלג.

בישעיהו יא ו-י אנו קוראים על ממלכה שלווה בעלת מאפיינים שונים הנשלטת על ידי שְׁכִינָה, המשיח. "וְגָר זְאֵב עִם־כֶּבֶשׂ, וְנָמֵר עִם־גְּדִי יִרְבָּץ; וְעֵגֶל וּכְפִיר וּמְרִיא יַחְדָּו, וְנַעַר קָטֹן נֹהֵג בָּם. וּפָרָה וָדֹב תִּרְעֶינָה, יַחְדָּו יִרְבְּצוּ יַלְדֵיהֶן; וְאַרְיֵה כַּבָּקָר יֹאכַל־תֶּבֶן. וְשִׁעֲשַׁע יוֹנֵק עַל־חֻר פָּתֶן; וְעַל מְאוּרַת צִפְעוֹנִי גָּמוּל יָדוֹ הָדָה. לֹא־יָרֵעוּ וְלֹא־יַשְׁחִיתוּ בְּכָל־הַר קָדְשִׁי: ... וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא, שֹׁרֶשׁ יִשַׁי אֲשֶׁר עֹמֵד לְנֵס עַמִּים, אֵלָיו גּוֹיִם יִדְרֹשׁוּ...".

אֵילוּ חיים נהדרים בטח יהיו שם! לא יכולנו שלא להבין את הנקודה החשובה של המסר הזה — שאלוהים בעצמו יגרום לכך בדרך מופלאה מאוד. "לָכֵן יִתֵּן אֲדֹנָי הוּא לָכֶם־־אוֹת: הִנֵּה הָעַלְמָה הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן, וְקָרָאת שְׁמוֹ עִמָּנוּ אֵל" — ישעיהו ז: יד. כך בסופו של דבר התקיימה ההבטחה: "כִּי־יֶלֶד יֻלַּד־לָנוּ, בֵּן נִתַּן־לָנוּ, וַתְּהִי הַמִּשְׂרָה עַל־שִׁכְמוֹ; וַיִּקְרָא שְׁמוֹ פֶּלֶא יוֹעֵץ, אֵל גִּבּוֹר, אֲבִי־עַד, שַׂר־שָׁלוֹם". ישעיהו ט: ה.

יחזקאל לד: כב-כד: "וְהוֹשַׁעְתִּי לְצֹאנִי, וְלֹא־תִהְיֶינָה עוֹד לָבַז; וְשָׁפַטְתִּי בֵּין שֶׂה לָשֶׂה. וַהֲקִמֹתִי עֲלֵיהֶם רֹעֶה אֶחָד, וְרָעָה אֶתְהֶן־־אֵת עַבְדִּי דָוִיד; הוּא יִרְעֶה אֹתָם, וְהוּא־יִהְיֶה לָהֶן לְרֹעֶה. וַאֲנִי, יְהוָה, אֶהְיֶה לָהֶם לֵאלֹהִים, וְעַבְדִּי דָוִד נָשִׂיא בְתוֹכָם: אֲנִי יְהוָה דִּבַּרְתִּי". נבואות אלו התגשמו שנים רבות לאחר מותו של דוד המלך, והדבר מלמד שהנביא דיבר על אותה הנבואה כמו בישעיהו ז: יד ובישעיהו ט: ה. בִּדְבַר האחד שייקרא "פֶּלֶא יוֹעֵץ, אֵל גִּבּוֹר, אֲבִי־עַד, שַׂר־שָׁלוֹם", ככתוב לעיל. הנה משהו שלא היה עניין רגיל, לידתו של האל־האדם! הוא נשלח להיות הגואל, כפי שאומר ישעיהו בפרק מט, "לְהָקִים אֶת־שִׁבְטֵי יַעֲקֹב, וּנְצוּרֵי יִשְׂרָאֵל לְהָשִׁיב". התוצאה? הוא נודע גם כמושיע הגויים. כך נוצרה החלוקה המשולשת של האנושוּת: יהודים, גויים ונוצרים.

לעולם אין להניח שהמונחים גוי ונוצרי הם מונחים שווי־ערך. ה"נוצרים" הם רק הגויים שנטשו את הפגאניות חסרת האלוהות ועברו לאמונה בגואל היהודי. כמו כן, היהודים ששמו את מבטחם במשיח הגואל הם נוצרים. לא כל המכנים עצמם נוצרים הם נוצרים. אלוהים שלח את הגואל אשר הציע את כוח הגאולה לא רק ליהודים אלא לכולם כאחד — כל אלה המבקשים באמת ובתמים את גאולתו. ולא כל מי שהם יהודים בשמם הם יהודים באמונתם הדתית. לנוצרי האמיתי יש רוח של אהבה וחמלה — של כמיהה לנשמות בני אדם, בין שיהודים או גויים, כדי שיוכלו להשתחרר משעבוד החטא וכדי שיוכלו לחוות את המשמעות של "גאולה". לאלה הלומדים בשקידה את דברו, אלוהים לא ייכשל בחשיפת האמת שלו.

אולי החיים השיתופיים יגרמו למישהו לחשוב בטעות שהם לא יכינו אותו כראוי לחיי המציאוּת, אבל אין זה הריאליזם שמייצג את הצדק, "כי רק אלוהים והצדק ינצחו!".

אנו מודים לאלוהים על שהביא אתכם לבקר אותנו ומתפללים שברכת האל תשרה עליכם.

המסר הזה הוא מהאחווה כאן בחווה הקהילתית, ברייט, אונטריו.

כל מי שרוצה לבקר אותנו שוב, אנא אל תהססו לעשות זאת.

צִיּוֹן נִצֶּבֶת עַל קַרְקַע בְּטוּחָה

עַל הָרִים קְדוֹשִׁים, אִם כִּי אֲפוּפָה

כּוֹחוֹת רֶשַׁע מִכָּל צְדָדֶיהָ.

צִיּוֹן עוֹמֶדֶת וְתַמְשִׁיךְ לַעֲמֹד,

שׁוֹלְטִים בָּהּ פֶּלֶא הָאָדָם וְהַכָּבוֹד,

בִּזְכוּת מִי שֶׁשּׁוֹמֵר עָלֶיהָ.

אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, הַסֶּלַע שֶׁלָּהּ, מֵגֵן עָלֶיהָ הֵיטֵב.

הַלְלוּיָהּ!

עַתָּה שִׁירוּ בְּשִׁבְחוֹ: הוֹ, בָּרוּךְ הַלְּאֹם,

עַל כָּךְ שֶׁיֵּשׁ בָּהּ מְקוֹם מִשְׁכָּן!

אֻמּוֹת שֶׁלֹּא הִכִּירוּךְ מֵעוֹלָם,

וְאֶל שְׁעָרַיִךְ, צִיּוֹן, רָצִים.

כֵּן, לַשּׁוֹכְנִים בָּאֲפֵלָה,

הָאֵל יִשְׁלַח אֶת בְּשׂוֹרָתוֹ וִיסַפֵּר

מָה שֶׁפַּעַם נַעֲשָׂה לְמַעַן הָעוֹלָם כֻּלּוֹ.

"אַיֵּה בְּנוֹ יְחִדּוֹ שֶׁל אֱלוֹהִים?" "אַיֵּה כֵּס הַחֶסֶד שֶׁלּוֹ?"

בְּנֵי אָדָם שׁוֹאֲלִים.

הַיּוֹם קָרֵב, כַּאֲשֶׁר בְּכָל מָקוֹם,

הָאֵל בְּתִפְאַרְתּוֹ יוֹפִיעַ!

אִמָּא אַתְּ לְכָל אֻמָּה,

שֶׁכָּאן חִפְּשָׂה וּמָצְאָה יְשׁוּעָה,

הוֹ צִיּוֹן, אַתְּ בֶּאֱמֶת תִּהְיִי.

אֵיזוֹ מַקְהֵלָה שֶׁל שִׂמְחָה

הַאִם אַחַד הַקְּדוֹשִׁים יַשְׁמִיעַ בָּךְ קוֹל!

מַעְיַן הַחַיִּים נִמְצָא בָּךְ.

בָּךְ בְּאֵר הַמַּיִם שֶׁכָּל צָמֵא יָכוֹל בָּהּ לִרְווֹת.

הַלְלוּיָהּ!

מִמְּעָרַת הָאֵימָה שֶׁל הַמָּוֶת, מִסַּכָּנוֹת חֲמוּרוֹת,

אַף אֶחָד, מִלְּבַד אֱלֹהֵי צִיּוֹן, לֹא יָכוֹל לְהַצִּיל!

(הַנֵּבֶל של ציון, מזמור 194, בתים 1, 4, 6)

מאת אלכסנדר באגו

750 קלארק, ארכיון פרטי.

751 קיבוץ דגניה (כיום דגניה א) נוסד בשנת 1910. באגו כתב את מאמרו בשנת 1963.

חוברת מיסיונרית מאת אלכסנדר באגו, 1964

אחי הנוצרים הקדומים

הקהילה הנוצרית של האחים

על פי כנסית השליחים הראשונה

— נוסדה בירושלים —752

החוה השיתופית של האחים הוקמה לראשונה בקרבת קיצ'אֶנאֶר, אוֹנטריוֹ, בשנת 1931, תחת הנהגתו של האח יוליוס קובּאסק המנוח, שהלך לעולמו ב־27 לינואר, 1961.

עם שלושה מבוגרים, שלושה ילדים והכרה פנימית עמוקה שבני־האדם יכולים להימלט מרבים מחלייו של הגזע האנושי אם ילכו בעקבות תוֹרתו של ישוע המשיח, החלו את דרך החיים בשמו.

במשך תקופת המשבּר של שנות השלושים, עברו האחים לחוה ליד בראֶמאֶן, סַאסקאצ'וואן. כאן הצטרפה אליהם משפחה נוספת. לאחר זמן עקרו ליארוֹ, קולומביה הבריטית, שם הגיעה הקהילה למנין של עשרים ואחד חברים. ב־1940 חזרו והתיישבו באונטאריו, ליד ברייט, חמישה־עשר מילין מערבה לגאַלט, שהוא מקום מושבם הנוכחי.

כיום מונה החוה השיתופית של האחים שש־עשרה משפחות, העמלות וחיות יחדיו ודבקות בנאמנות במשנתו של ישוע המשיח; הן פנו עורף לכל הקניינים הגשמיים, כשם שעשתה הכנסיה הראשונה שה הנוצי (מפעלות השליחים ב.ד.). דבר אינו נחשב כרכוש הפרט, אלא כקניין הקהילה כגוף. כולם משתדלים לנהל חיים טהורים, חיי דביקות מתמדת באלוהים. ההרגשה המפעמת בהם היא, שבוותרם על תשוקותיהם הפרטיות, יוכלו לעזור זה לזה ולאהוב זה את זה באורח שלם ביותר. כך ניתנת להם ההזדמנות הגדולה ביותר להגשים את שתי המצוות הראשונות הגדולות: "ואהבת את יהוה אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודך, ואהבת לרעך כמוך". (מרקוס יב, 31–30).

העיקרון שלהם הוא פשוט. הם חושבים שמשרתו האמיתי של אלוהים הוא זה המפסיק לצבור אוצרות עלי אדמות למען טובת הנאתו שלו, ומוסר את כל רכושו וקנייניו החומריים לידי הקהילה; היעוד העומד לנגד עיניהם שעה שעה ורגע רגע הוא לעזור זה לזה מתוך אהבת אחים, כפי שהורה ישוע המשיח, וכפי שהגשימוהו נוצרים נאמנים אשר זנחו הכל כדי לעזור לאנשים ישרים להגיע אל מלכות האלוהים.

עתה מונה הקהילה כתשעים וחמש נפשות או יותר, המתפרנסות מאלף ומאתיים אקרים של אדמה משותפת. את המזון הבא מן השדות המשותפים מכינים במטבח המשותף ומגישים בחדר־האוכל המשותף. הנשים, צעירות וזקנות, מתחלקות לסירוגין בין התפקידים במטבח והעבודה במטעים המשגשגים, המניבים את מרבית התוצרת המשוּוקת של הקהילה.

יום טיפוסי בקהילה מתחיל ב־6.00. ארוחת־בוקר מוגשת בשעה 6.30, ארוחת־צהרים ב־12.00, וארוחת־ערב ב־6.00. סדרני העבודה מספקים עבודה לכל המסוגלים לה. כמו בבית־חרושת זעיר לכל אדם בקהילה תפקידיו שלו.

המוצרים העיקריים של החווה הם אווזים, בקר, תוצרת חלב, ותוצרת ענפי חקלאות אחרים. מדי שבת נוסעים החברים לשני שווקים, בקיצ'אֶנאֶר וגאַלט, שם הם מוכרים: אווזים מפוטמים, בעונה, נוצות אווזים, כסתות מוך וכרים, לחם מאַפה־בית, איטריות ביצים, פירות וירקות.

האחים משתמשים באביזרי נוחיות וציוד מודרניים, כולל חשמל, כלי־רכב וטלפון. ברוב השטחים הם מספקים את צרכי עצמם. הם אורגים ותופרים את רוב בגדיהם ויוצרים את מרבית מזונם.

הם מתלבשים בפשטות — אינם מגלחים את זקניהם ואינם מרשים איפור. התנגדותם לדברים אלה נובעת מסיבה זאת — כאשר יצר אלוהים את האדם היה שבע־רצון מיצירתו, ושעה שאנשים רוצים להיראות שונים הריהם כאילו מותחים ביקורת על מעשי הבורא. אין בקהילה טלביזיה, רדיו, או כתבי־עת (מלבד כתבי־עת חקלאיים או חינוכיים).

לקהילה בית־ספר יסודי משלה אשר ממלא אחר תכנית־הלימודים הרגילה של אונטאַריו, ובו מלמדים שניים מחבריה עצמם. החברים יכולים להמשיך את לימודיהם על־ידי קורסים בהתכתבות. יש להם גם גן־ילדים. השפות המדוברות הן אנגלית, גרמנית והונגרית.

התכנסויות לענייני־קודש נערכות ארבע פעמים בשבוע. סדר ההתכנסות כולל קריאה ולימוד מתוך כתבי־הקדש, תפילות ומזמורים. החברים המבוגרים של הקבוצה הם המכריעים בהחלטות חשובות. בעוד שאין איש בחווה הנחשב לבעליו של קניין פרטי כלשהו, רשום רכוש האחים על שמם של שלושה אפוטרופסים; אם אחד האפוטרופסים הולך לעולמו, נבחר אדם אחר. שום ירושה אישית אינה ניתנת לקרובים או לילדים. כסף אינו עובר בין אנשי הקבוצה ואין משלמים משכורות לחבריה. את הסחורות מביאים ומחלקים בהתאם לצרכים.

חיים כאלה, חיים של הקרבה עצמית, כפי הנדרש בקהילה נוצרים אמיתית, מעמידים לעתים את האנשים בנסיון, כמו בכּתוֹת אדוקות אחרות, מתפתה הנוער לעתים לעזיבה. כלכל יתר בני־האדם גם להם חולשות משלהם ועלולים הם לסטות מדרך אמונת הוריהם. האחים אינם רוצים שמישהו ירגיש כי כפוּי הוא או אנוּס לחיות בקהילה, אבל כאשר מישהו עוזב ללא הודעה מוקדמת, או ללא הסבר, מסב להם הדבר צער רב.

חברי הקהילה חופשיים להתחתן לפי בחירתם, בתנאי ששני הצדדים יהיו מאמיני הקהילה הנוצרית.

כל אדם המתעניין בחיי שיתוף נוצריים אלה, מאותן סיבות הנזכרות לעיל, יתקבל בברכה אם יבוא לביקור בכל שעה שהיא, לשם שיחה, או אם יתכתב בדרך הדואר. אם חפץ אדם להצטרף כחבר לקהילה, נתון הדבר בידו, אבל רק אם הגיע לכלל בגרות והוא משוכנע לחלוטין כי דרך חיים זאת, אותה קיבלו השליחים לראשונה מפי ישוע המשיח (האמונה של הקהילה) היא אמיתית, ואין אמונה מבלעדיה. ניתנת לו ארכת־זמן מספקת כדי להגיע לכלל החלטה גמורה. בהצהירו על אמונתו — הוא נטבל.

מבקרים מטעמים חברתיים, מטעמי עסק או חקלאות, יתקבלו בברכה במשך ימות השבוע. ימי־ראשון מוקדשים לעבודת־אלוהים ושיחות שברוּחַ. המבקרים רשאים לקחת חלק בתפילות ובויכוחים.

האחים אינם רואים בעין יפה התלבשות בלתי־צנועה וויכוחים מצד מבקרים בעלי כוונות לא־נוצריות. לדעתם, התנהגות כזאת משפיעה באוֹרח לא רצוי על הצעירים.

לכל אדם המבקש לדעת יותר על אודות אמונתנו ואורח־חיינו יום־יום, ניתנת אותה הזמנה שניתנה לנתנאל על־ידי התלמיד הצעיר, פיליפ: —

"בוא וראה."

חבר יקר:

אנו מקבלים בהערכה את העובדה שאתה חושב אותנו ראויים לביקור ומקווים שתקבל רושם עמוק ובלתי נמחה מבקורך אצלנו.

ייתכן שקיבלת כבר איזו אינפורמציה בקשר לדרך החיים של הקהילה שלנו. נכון הדבר שרבות ברכנו אלוהים, והוא מספק לנו את צרכי הגוף והנפש. ראית את החווה בחלקה ואת ענפי המחייה השונים, מהם אנו עושים לפרנסתנו. אנו מקווים שהדבר עורר בך עניין, כיוון שיכולים אנו ללמוד רבות מנסיונם של אחרים.

השאלה מדוע אנו חיים ומתגוררים יחדיו בקהילה שיתופית, עשוייה ודאי לעניין אותך. אין אנו נמצאים כאן עקב סיבות חומריות, כפי שנוטים אחדים לחשוב; כדי לנהל חיים קלים יותר, לגרוף יותר כסף, לגדל אווזים טובים יותר, בקר משובח יותר, להתפרסם בעולם או מכיוון שאין אנו מסוגלים למצוא את מחייתנו כבודדים.

התקבצנו יחד, בני לאומים שונים והשקפות שונות, בנטשנו את אורח חיינו הקודם, את קרובי משפחתנו, את רכושנו וקניינינו, ואפילו את שאיפותינו האישיות; וכל זאת בגלל סיבה אחת, סיבה רוחנית, בחפצנו להגשים בחיינו את רצון אלוהים.

אנו משתדלים לבקש ראשית כל את מלכות אלוהים וצידקתוֹ, להוֹקיר את האוצר והמכמנים השמיימיים האלה מעל כל הנאות ואוצרות חומריים; בדיוק כשם שהורה לנו ישוע המשיח, בנשאו דבריו בצורת משל, מהו הגמול הנכון לאלה אשר מחפשים בנאמנות ומוצאים את האוצר האמיתי, ככתוב במתיא, יג, 46–44: "דמתה מלכות השמים לאוצר טמון בשדה אשר ימצאהוּ איש ויצפּנהוּ ובשמחתו ילך וימכּוֹר את כל אשר לו וקנה לו את השדה ההוּא." ושוב: "דמתה מלכות השמים לאיש סוחר המבקש פנינים יקרות. ובמצאו פנינה אחת יקרת־ערך עד מאד ילך וימכּוֹר את כל אשר לו ויקנה."

בחסדו של אלוהים ובאמצעות האמונה, השתחררנו מכל קניינים פרטיים, באהבתנו לאדוננו אשר הקדיש לכולנו הרבה יותר, כיוון שאהב אותנו. הוא נטש את תהילתו השמיימית, השפיל את עצמו, הגיע לעולם הזה בדמות אדם ואהב אותנו באהבה עזה, ולא הותיר לעצמו מאומה, אלא אף הגיר את דמו למעננו. הוא, שהיה בן האלוהים, אמר על עצמו בלוקס, ט, 58: "השועלים חוֹרים להם וצפור השמים קן לה, ובן־האדם אין לו מקום להניח את ראשו". אין פירושו של דבר שלא ישן מעולם במיטה, אולם פירושו שלא היה לו דבר אותו יכול היה לציין כרכושו שלו.

כאשר קרא הנוצרי לתלמידיו, היו הם נכונים לנטוש הכל וללכת בעבותיו, כפי שאנו קוראים במרקוס, י. 29–28: "ויחל פטרוֹס ויאמר אליו, הנה אנחנו עזבנו את כּול ונלך אחריך. ויאמר ישוּעַ, אמנם אני אומר לכם כי אין איש אשר עזב בית או אחים או אחיות או אם או אב או בנים או שדות למען הבּשׂוֹרה: אשר לא ימצא לרגלי הרדיפות בעת הזאת מאה שערים בתים ואחים ואחיות ואִמוֹת ובנים ושדות ולעתיד לבוא חיי עולם." אלוהים הבטיח ברכות אלה עתה, בחיי רדיפות אלה. הוא דאג לצרכים הרוחניים והזמניים של תלמידיו. תלמידי ישו חיו יחדיו עם ישוע, כשהארנק מופקד בידי יהודה איש־קריות.

ישוע אמר ביוחנן, יד, 6: "אָנכי הדרך והאמת והחיים ואיש לא יבוא אל האָב בלתי על־ידי." וכן גם במתיא, טז, 26–24, אנו קוראים: "מי החפץ ללכת אחרי ישליך את נפשו מנגד ויִשׂא את צלָבוֹ וילך אחרי. כי מי החפץ להציל את נפשו תיכּרת לו, ומי אשר יכרית את נפשו למעני — ימצאנה. כי מה בצע לאיש אם יקנה לו את כל הארץ ונפשו תיכּרת לו, או מה יתן איש פדיון נפשו?"

ביוחנן, י, 28–27, אנו קוראים: "צאני שומעות את קולי ואני יודע אותן והנה הולכות אחרי; וחיי עולם אתן להן לא תאבדנה לנצח ולא יחטוף אותן איש מידי." במתיא, ו, 21–19; "לא תּאַצרוּ לכם אוצרות בקרב הארץ ששם יאכל עש ורקב וגנבים יחתרוּ ויגנובוּ: כי במקום אוֹצרך שם יהיה גם לבּך."

ישוע הקדיש ברצון כל מה שהיה לו, כדי להגשים את מצוות אלוהים, כפי שאנו קוראים במרקוס, יב, 31–30: "ואהבת את יהוה אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מדעך ובכל מאדך, ואהבת לרעך כמוך."

ישוע הגשים אהבה זאת, לא רק במותו אלא גם במופת חייו. לא היה לו מאום אותו יכול היה לכנות כקניינו. תלמידיו נטשו את כל מה שהיה להם כדי ללכת אחר ישוע המשיח. המאמינים בכנסיית ירושלים הראשונה הקדישו את עצמם בהכנעה מלאה לאלוהים ולכנסייתו, לא רק במלים אלא גם במעשים, ככתוב במפעלות השליחים, ב, 45–44: "וכל המאמינים ישבו כאחים יחדיו וכל אשר להם נתנו להיות לנַחלַת כּולָם; וימכרו את אחוזתם ואת קיניינם ויחלקוּ אותם לכולָם לאיש איש כפי מַחסוֹרוֹ." וכמו כן, במפעלות השליחים, ד, 34–32: "וקהל המאמינים היה להם לב אחד ונפש אחת, ולא אמר איש מהם על שלו כי לו הוא, כי אם את אשר היה להם היה לנחלת כּולָם... ולא נמצא בהם איש חסר מאומה כי כל בעלי שדות ובתים מכרו אותם ויביאו את כסף מחירם."

זאת היתה הדרך בה לימדה אותם רוח הקדש לבטא את האהבה הנוצרית הכנה: "לאהב את יהוה אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מדעך ובכל מאדך, ולאהב את רעך כמוך." באיגרת יוחנן השליח א', ג, 16, מלמד אותנו יוחנן השליח: "בזאת נשכיל מה היא אהבה כי הוא נתן נפשו תחת נפשנו: כן גם עלינו לתת נפש תחת נפש אַחינוּ." ואין פירושו של דבר רק על־ידי הקרבת חיינו במוות, אם נחוץ הוא, אלא גם על־ידי הקרבת תשוקתנו בהכנעה יומיומית לאלוהים וקטניו, ככתוב במתיא, כה, 40: "אמנם אני אומר לכם, את אשר עשיתם לאחד מאחי הקטנים האלה, לנפשי עשיתם."

כך יכול אדם להתפלל בכנות: "אבינו, תן לנו היום לחם חוקנוּ, סלח לנו את אשמתנו, ואל תביאנו לידי מַסה, כי אם הצילנו מן הרע." ולא אבי, לחם חוקי, ואשמתי. בדרך זאת נוכל להוכיח את אהבתנו ונאמנוּתנוּ לאדוננו, ולתת לו את חיינו בהכנעה מלאה, לא רק בימי ראשון, אלא בכל יום מימות השבוע; כך, בנתננו לאלוהים שבע־שביעיות מזמננו ועשר־עשיריות מכספנו, כשם הוא קיים את המצווה דרך בּנוֹ ישוע המשיח, כך יכול אדם בכל יום "להשליך את נפשו מנגד, לשאת את צלבו וללכת אחריו!" כך יצבר לו אוצרות שאינם כלים.

אנו חשים במלואה את האמת הצפונה בדברי ישוע כאשר אמר: "הן הרוּחַ חפצה אַך הבּשׂר רפה." בשום פנים ואופן אין אנו שבעי־רצון מעצמנו. אנו מודים כי יש לנו חולשות אנושיות רבות, אבל בעזרת אלוהים אנו משתדלים למלא את רצונו. אנו בחרנו ברצון החיים אלה, לפי בחירתנו החופשית, ואסירי־תודה הננו שאלוהים גילה את רצונו דרך בנו ישוע המשיח, ובעזרת אלוהים אנו שואפים ללכת בעקבות חייו ותורתו. את כל אלה אשר אינם מאמינים באותו יעוד, או אינם משתדלים להגשימו, מניחים אנו לידי אלוהים. אנו מרגישים כי כדאית נתינת כל מאדנוּ, כיוון ששנים ספוּרוֹת אלו תחלפנה עד מהרה ואז נקצור את היבול של מה שזרענו כאן.

אנו מקווים שמלים מועטות אלו עשויות לעזור לך קמעה להבין מדוע הננו "אנשים מוזרים."

החוה השיתופית של האחים

R. R. 4, BRIGHT, ONTARIO, CANADA

מיל אחד דרומה לכביש 97 לושינגטון

8 מילים צפונה לכביש 2 לפרינסטון

טלפון: 7251–684 PLATTSVILLE

752 קלארק, ארכיון פרטי. כל השגיאות וחוסר האחידות הם כך במקור.

מניפסט האחווה (קטעים)

ברמן, ססקצ'ואן, אוגוסט 1932 753

לאלה הנקראים מאמינים נזארינים במשיח.

לחבריה, למנהיגיה, לזקניה, ולאלה אשר איתם החלה אמונתנו הרכה את הרעב והצמא המועטים לצדק, בחום מלא ובאהבה כנה אנו נאחזים בביטחון... לאלה שהאמנו כי הם העם הנבחר והטהור של אלוהים, שאֶל זקניהם נשאנו עינינו כנציגי האֵל עלי אדמות. באמצעותה קיווינו לקבל את כתר החיים, ואחרי עשר שנות מסע צליינות מלוכד, ראו, עלינו לדבר באופן שכזה.

אנו מתבוננים בתקנונים אשר על פיהם מתנהלים בכנסייה הנוצרית האפוסטולית (בעיקר אותם מאמינים נזארינים אשר היגרו מאירופה לצפון־אמריקה), אשר רוב חבריה אינם מעידים על אותם "דברי אלוהים חיים" הנשמעים ומובנים במפורש. חרף השמירה מחויבת המציאות על משפט צדק טהור ואמיתי, כראוי לתלמידי המשיח, לעיתים קרובות התרחשה פעולה פסולה ואף שגויה או יצא אל הפועל נידוי לא־צודק. כאשר הם מתבקשים לקבל אחריות למעשיהם, במקום הודאה באשמה ויישור ההדורים עם החבר שנפגע הם ממשיכים בחשדנות ובשיקול דעת לא־מבוססים להאריך את סבלו.

אנו אוסרים על:

הכנסייה היחידה של המשיח, הבנויה על הסלע הרוחני של אהבתו ואורו של אלוהים, היא כוח רוחני הניצב מעל כל כוח גשמי. דרך שיתוף פעולה עם ממשלה בשר ודם (המבססת את כוחה על אלימות מזוינת) בשל כורח הנסיבות, היא זוכה בתמורה להכרה כדין כ"כנסייה" (הנהנית מסמכות ומהגנה בחסות חוקי האל בצירוף חוקי האדם וזכויות האדם בשר ודם) אך שקועה בתוך ממסד דתי ומפלגה פוליטית.

"אַל תֵּרָתְמוּ לְעֹל אֶחָד עִם הַבִּלְתִּי מַאֲמִינִים", האיגרת השנייה אל הקורינתים ו:14 — הפסוק אינו מתייחס למאמין המתאחד עם כופר באמצעות ברית נישואים (כִּי־בָשָׂר הֵמָּה), אלא הוא מתייחס לשיתוף הפעולה של הכנסייה הרוחנית של המשיח עם השלטון. האיחוד שתמיד יש בו צדדים סותרים — אופי רוחני שאין שני לו ומנגד זנות רוחנית ראשונה במעלה, שהוא נראֶה כאיחוד אך הוא שקרי כי הוא יכול פשוט להתקיים, אם הראשון מהשניים (עם מטרות וכוחות טבע מנוגדים) שולל את עצם מהותה באמצעות צביעות או במציאות.

בספרו של פרויליך (המקבל הנזאריני והזקן הראשון/Nazarene receiver and first elder) הוא מדבר על כנסייה כזו, "בכל מקום שבו נחשף שיתוף פעולה בין הכנסייה והשלטון למרות כוחותיהם הסותרים, שם טמון סוד הרשעות". הדעה שלנו זהה לזו של פרויליך בנושא זה.754

אנו גם אוסרים על:

1. שימוש בטבק, שירים חילוניים ומשחקי קלפים; שאמנם אינם חטאים הנזכרים בכתבי הקודש (כלומר, כשלעצמם הם אינם חטאים שדינם מוות), אך למעשה הם אינם הולמים את תלמידי המשיח. לשם כך אנו מטהרים את הכנסייה בקפדנות יתרה (עונשים ואפילו נידוי).

2. אַדְנוּת של החברים זה כלפי זה

3. חמדנות וקמצנות

4. איסוף והחזקה של אוצרות ורכוש חומריים

5. ייצור טבק ומכירתו

6. צביעות

7. עדות שקר

8. חשד בכשרים

9. חילול השם (לשון הרע)

10. דיבורים מאחורי הגב וחטאים אחרים הקוטלים את האהבה, למשל דחיפה מאחורי הגב, השפלה ורכילות. אפילו סיוע להגברת המלחמות המזעזעות על ידי תמיכה בייצור אמצעי הלחימה של הרוצחים באמצעות רכישת איגרות חוב מלחמה ("ליברטי בונדס"),755 חטאים שמהם הם לא יודעים — או לא רוצים לדעת — איך להיטהר. שהרי לא ניתן לעשות זאת ללא שמיטת בסיס הבשורה, שהוא אהבה כלפי אלוהים ואדם, שכּן זהו הציווי המובהק ביותר בתוכן הבשורה. שלא נהיה כמי שמְסַנְּנִים אֶת הַיַּתּוּשׁ וּבוֹלְעִים אֶת הַגָּמָל. הבשורה על־פי מתי כג:24.

אנו גם אוסרים על:

החיים הסותרים והמסנוורים של חברי הכנסייה החופשיים, הכמרים והזקנים, שמתרחקים עוד יותר מהבשורה ומתורתה, כלומר; אלה המטיפים לציות להם (בצורת ציווי או כפייה מצד האחווה) הם רוב הזמן הסוררים ביותר, והם כופים את דעתם האישית על הכנסייה (אם לא ניתן להשיג זאת בנועם, אזי זה נעשה בכוח בליווי התשות, ביזויים, השמצות, הפחדות ואפילו נידויים).

אנו גם אוסרים על:

מנהיגי הכנסייה שהולכים לאור הטוב והרע ודורשים יתר על המידה מִשְׁנֵה כָּבוֹד מהכנסיות (עם תורות מסנוורות שחוזרות על עצמן) עד שהם עצמם לא מכבדים את 'גופו של המשיח'. הם לא יכפיפו את דעתם לכנסייה, אלא רוב הזמן יעמידו אותה מעל, לכן הם "משרתים" של הכנסייה בשמם בלבד, אבל למעשה הם הופכים לאדונים. בהתייחס לנקודה האחרונה ראו (פרט לדיווח של עדי ראייה) את התרשימים הרבים (בסיסי שלטון) החושפים כי לחוק יש סמכות מלאה על הכנסיות לְבַטֵּחַ את הכמרים בִּשְׁמָן.

אנו גם אוסרים על:

המלמדים בכנסיות במראית עין של ענווה אמיתית, "אַל תַּאַצְרוּ לָכֶם אוֹצָרוֹת עֲלֵי אֲדָמוֹת", אבל רוב הזמן אותם מורים עצמם צוברים אוצרות יותר ממאזיניהם; ואלה בכנסיות המטיפים לאחרים "יֵשׁ לָנוּ מָזוֹן וּבְגָדִים, נִסְתַּפֵּק נָא בָּהֶם", אפילו ביניהם יש רבים הצוברים רכוש ושואפים לעושר יותר מהרבה אנשים מבחוץ.

אנו גם אוסרים על:

המטיפים בכנסייה "אֵינְכֶם יְכוֹלִים לַעֲבֹד אֶת הָאֱלֹהִים וְאֶת הַמָּמוֹן", אך אפילו הם עובדים את הממון, כך שכמעט בלתי־אפשרי לעשות זאת טוב יותר; עד אז, אוי למי שמעז להזהירם, או שלא מכיר בהם כמשרתיו הנאמנים ביותר של אלוהים.

אנו גם אוסרים על:

המלמדים בפיהם בכנסייה "וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ", אך אוהבים את עצמם הרבה יותר (אם לא פי מאה יותר) מכל אחד מרעיהם, לא רק ברגשותיהם אלא בכל האמצעים והפעולות העומדים לרשותם.

אנו גם אוסרים על:

כמה עניים נמרצים סובלים פעמים רבות ממאסר כבד ואפילו ממוות, כי לא הסכימו 'לשאת נשק'? לא זו בלבד שזה דבר מקובל, אלא שמִשְׁגֶּה חמור זה זוכה להגנה ממשרדים שונים, שכּן באמצעותו 'מאמינים עשירים' רבים (כדי להבטיח את הגדלת סחורותיהם והאינטרסים שלהם) נותנים סכומים גדולים בצורת ליברטי בונדס למטרת המלחמה המתועבת, ובעזרתם מייצרים אלפים רבים של חרבות חדשות וכלי רצח אחרים המאפשרים עוד עשרת־אלפים רציחות.

אנו גם אוסרים על:

כך שבין הבשורה לתורות, אפילו בין התורות לַמעשה, יהיו ניגודים גדולים, כדי שהמאזין הצייתן מבחוץ לא ייפגע וכך תיחסם לו הדרך עוד יותר, באופן שמעמיד את המשיח ואת הבשורה באור כה רע כך שחסד האל ייראה כעוולה, שבאמצעותה רבים מחללים את דרך הצדקה (במקום ללכת בה). אפילו החבר החדש שהתקבל עם אמונתו הרכה במשיח ועם אהבתו הגדולה; כאשר הוא התקבל לכנסייה הוא מעולם לא ייחל לראות את מה שראה וחווה לאחר מכן, ובמקום לגדול באמונה ובאהבה זה דווקא גרם לו להיחלש, ובהמשך, אם עיניו נפקחות הוא נפגע. אבל אם עיניו הרוחניות נשארות מספיק מדושנות, אפילו עם מטרה, תקווה וענווה מתמשכת לכאורה, הוא אינו יכול להבחין (אינו משתוקק בכל ליבו) בין מסורות של בני אדם הנתפסות כקדושות וצודקות לבין הסברים לכתבי הקודש המעוותים את האמת האלוהית. כך הוא מותיר את כל האחרים (צדיקים ומאמינים מושלמים פי כמה ממנו) כשהם טועים לחלוטין ולָבֶטַח מוחרמים; אבל הוא סבור שהוא עצמו ואחרים בעלי נפש דומה לו נמצאים בדרך הבטוחה לישועה.

לפיכך הם אינם מוצאים דרך או סיבה לתשובה אמיתית או לחיפוש כן אחר רצון האל, אלא רק מצג של ענווה וקנאות עיוורת לעבודת האל, ואינם ממלאים את מצוותיו העיקריות אלא בוטחים בבני אדם ומתרגלים למצב של חֶסֶר רוחני, ולכן במקום התקווה לישועה הם נכנסים למצב של תשובה בלתי־אפשרית ובוודאי נידונים למָּוֶת הַשֵּׁנִי.

יוליוס קובאסק

753 קלארק, ארכיון פרטי.

754 נראה שקובאסק והאחווה מתכוונים לסמואל היינריך פרויליך, מייסד הכנסייה הנוצרית האפוסטולית (נזארינית). ראו קלארק 1965, עמ' 70.

755 איגרת חוב מלחמה היא איגרת חוב ממשלתית המונפקת כדי לממן פעולות צבאיות בעיתות מלחמה. אחד השימושים הראשונים בביטוי "איגרת מלחמה" נעשה כאשר הקונגרס האמריקאי גייס אחד־עשר מיליון דולר באמצעות חקיקה מ־14 במרס 1812 כדי לממן את מלחמת 1812. בשנים 1918-1917 הנפיקה ארצות הברית איגרות מלחמה ששמן ליברטי בונדס (liberty bonds) כדי לגייס הון למימון מעורבותה במלחמת העולם הראשונה.

שאלות לנטבלים המתקבלים לחיק אחוות הנצרות הקדומה

(השאלות מנוסחות בלשון זכר אבל כוחן יפה גם לנטבלות — י"י)

1. האם ברצונך לכונן מחדש את בריתך עם אלוהים ועם עַמו ולהתקבל כחבר על פי וידוי האמונה שלך? תשובה: כן.756

2. האם אתה מאמין ומחזיק ביסוד ארבע הבשורות והכנסייה הראשונה של ירושלים כדי להיות מדויק, והאם ברצונך לדבוק בכך, והאם תבטיח להמשיך בכך בנאמנות עד מותך ולעולם לא להמיט קלון על בית האלוהים על ידי התכחשות לרצונו המושלם של אלוהים עלי אדמות או על ידי התעלמות מרצון זה? תשובה: כן.

3. האם ברצונך לשרת את אלוהים ואת קהילתו בנאמנות עד מותך, ולהיות נאמן לאמת, מכיוון שאנו מזוהים במיוחד עם מוות למען דְּבַר האל בחרב, באש או במאסר? תשובה: כן.

4. האם אתה מכיר כעת בדוקטרינה, שעד כה לימדו אותך או הטיפו לך כי היא האמת והיסודות הנכונים לישועה? תשובה: כן.

5. האם גם אתה מאמין בתריסר העקרונות של אמונתנו הנוצרית ומסכים עימם? תשובה: כן.

6. האם אתה חפץ גם בתפילת ההשתדלות של הכנסייה, שאלוהים יכניסך לביתו כעמוד תווך או כחבר? תשובה: כן.

7. האם ברצונך לקדש, לתת ולהקריב את עצמך לאל בברית האמונה הנוצרית? תשובה: כן.

8. האם כעת אתה מבין מספיק את דְּבַר אלוהים ומכיר בו כדרך היחידה לחיי נצח? תשובה: כן.

9. האם אתה חפץ גם לקבל תומך מהאחווה, והדרכה, וגם ליישם את אותו הדבר על אחרים כאשר הדבר נחוץ, כדי שבאמצעותך תוכל הקהילה להיבנות ולהתהדר? תשובה: כן.

10. האם ברצונך לפיכך לקדש ולתת את עצמך בנשמה ובגוף, ואת כל רכושך לאל שבשמיים ולכנסייה, ולציית למשיח ולכנסייתו? תשובה: כן.

11. האם אתה חפץ בכל העקרונות הללו, אשר נשבעת עתה לפני אלוהים והקהילה הזאת שתְּלַמֵּד בנאמנות ותמשיך בכך עד מותך? תשובה: כן.

מכיוון שנטבלתם לאותה אבן יסוד, אנחנו ככנסייה לא נשתמש בטבילת מים, אלא בנוהג ובדוגמה של אחינו שהיו לפנינו — סמיכת ידיים — כדי להעיד שמה שהבטחתם הוא אמת לפני אלוהים והכנסייה. אנו מקיימים זאת בשם אלוהים.

756 קלארק, ארכיון פרטי.

ביבליוגרפיה

אביאלי ומרקוביץ 2018

Nir Avieli and Fran Markowitz. “Slavery Food, Soul Food, Salvation Food: Veganism and Identity in the African Hebrew Israelite Community”. African and Black Diaspora 11 no. 2 (2018): 205-20. https://doi.org/10.1080/17528631.2017.1394612

אברהמי 2005

Avner Avrahami. “Family Affair / Lucky Fisher, Baptist Village”, Haaretz (online English edition), January 13, 2005. https://www.haaretz.com/2005-01-13/ty-article/family-affair-lucky-fisher-baptist-village/0000017f-e347-d568-ad7f-f36fcc280000

אהרונוביץ 2009 =

אסתי אהרונוביץ. "תחקיר מוסף הארץ: הסודות האיומים של קהילת העבריים בדימונה". הארץ, 31 ביולי 2009. https://www.haaretz.co.il/misc/2009-07-31/ty-article/0000017f-e7ab-dea7-adff-f7fb91760000

אולמר 2013

Gideon Ulmer. “Wonderen in Galilea”. Israël Gemeentenieuws (=Israel Municipal News) 28, no. 4 (September 2013). https://docplayer.nl/53297791-Israel-broeder-gideon-ulmer-penielgemeente-in-tiberias-wonderen-in-galilea.html

אוסטרבי 1970

Per Østerbye. The Church in Israel: A Report on the Work and Position of the Christian Churches in Israel, with Special Reference to the Protestant Churches and Communities. Lund: Gleerup, 1970.

אוסטרר וסקורצקי 2013

Harry Ostrer and Karl Skorecki. “The Population Genetics of the Jewish People”. Human Genetics 132, no. 2 (2013): 119-27.

איי־פי 2021

Associated Press. “Israel Said Set to Deport Dozens of African Hebrews”. Ynet, April 26, 2021. https://www.ynetnews.com/article/BJB749Vvu

אינגליש 1998

John C. English. “John Wesley and his ‘Jewish Parishioners’: Jewish-Christian relationships in Savannah, Georgia, 1736-1737”. Methodist History 36, no. 4 (1998): 220-27.

אלסטרום 1972

Sydney E. Ahlstrom. A Religious History of the American People. New Haven: Yale University Press, 1972.

אלפרט 1965

Carl Alpert. “Kfar Habaptistim Reveals Thinking of Missionaries”. National Jewish Post, Indianapolis Edition, February 19, 1965, 17.

אלקן 1973

מרדכי אלקן. "13 'כושים עבריים' נעצרו ל־15 יום". מעריב, 5 באוקטובר 1973, 5. https://www.nli.org.il/he/newspapers/mar/1973/10/05/01/page/5/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

אמיר 1981

יעקב ז'אק אמיר. "הצעה לסדר־היום: בעיית הכושים העבריים". הישיבה העשירית של הכנסת העשירית, יום רביעי, 12 באוגוסט 1981. https://knesset.gov.il/tql/knesset_new/knesset10/HTML_27_03_2012_05-50-30-PM/19810812@19810812006@006.html

אמן 1964

Peter Amann. “Prophet in Zion: The Saga of George J. Adams”. The New England Quarterly 37, no. 4 (1964): 477-500.

אנץ 1967

John Entz. “Our Stand against the Hutterian and the Community Farm Churches”. Clark’s Private Archive (Unpublished brief), 1967.

אנץ 1976

David Entz. “Our Situation at Community Farm”. Clark’s Private Archive (Unpublished brief), 1976.

אסנסטן 2014

Andrew Esensten. “Spiritual Leader of African Hebrew Israelites Dies”. Haaretz (online edition), December 28, 2014. https://www.haaretz.com/jewish/2014-12-28/ty-article/.premium/spiritual-leader-of-african-hebrew-israelites-dies/0000017f-e655-d97e-a37f-f775b5e80000

אסנסטן 2017

———. “The African Hebrew Israelites Want to Be Part of Israel, but Israel Still Won’t Commit”. Haaretz (online edition), October 31, 2017. https://www.haaretz.com/opinion/2017-10-31/ty-article/.premium/israel-give-the-african-hebrew-israelites-citizenship/0000017f-dbe7-df62-a9ff-dff7954f0000

אקרדט 1948

Arthur Roy Eckardt. Christianity and the Children of Israel. New York, Columbia University Press, 1948.

אריאל 2000

Yaakov Ariel. Evangelizing the Chosen People: Missions to the Jews in America, 1880-2000. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2000.

אריאל 2002

———. “An Ambiguous Missionary: Robert Lindsey, a Southern Baptist Evangelist in Israel, 1948-1970”. In America and Zion: Essays and Papers in Memory of Moshe Davis, edited by Jonathan D. Sarna and Eli Lederhandler. 185-200. Detroit, MI: Wayne State University Press, 2002.

אריאל 2013

———. An Unusual Relationship: Evangelical Christians and Jews. New York: New York University Press, 2013.

אריאל וקרק 1996

———, and Ruth Kark. “Messianism, Holiness, Charisma, and Community: The American-Swedish Colony in Jerusalem, 1881-1933”. Church History 65, no. 4 (1996): 641-57.

אשקראפט 2011

W. Michael Ashcraft. “Progressive Millennialism”. In The Oxford Handbook of Millennialism, edited by Catherine Wessinger, 44-66. Oxford: Oxford University Press, 2011.

באגו 1965

Alexander Bago. A General Report of My Experiences in Israel. Bright Ontario, Canada: Community Farm, 1965.

בהר ואחרים 2013

Doron M. Behar, et al. “No Evidence from Genome-wide Data of a Khazar origin for the Ashkenazi Jews”, Human Biology 85, no. 6 (2013): 859-900. https://doi.org/10.3378/027.085.0604

בורשטיין 1975

Joan Borsten. “Finnish Christian Moshav out to Attract Tourists”. The Jerusalem Post, June 20, 1975, 7.

בוטיגה ואחרים 2013

Laura R. Botigué, et al. “Gene Flow from North Africa Contributes to Differential Human Genetic Diversity in Southern Europe”. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 110, no. 29 (2013): 11791-96. https://doi.org/10.1073/pnas.1306223110

ביגלי 2010

Sharon Begley. “What We Can Learn from the Jewish Genome”, Newsweek (online), June 2, 2010. https://www.newsweek.com/what-we-can-learn-jewish-genome-73025

בייקר 1961

Dwight L. Baker. Baptist Golden Jubilee: 50 Years in Palestine-Israel. Nazareth: Association of Baptist Churches, 1961.

בייקר 1974

Robert Andrew Baker. The Southern Baptist Convention and Its People, 1607-1972. Nashville, Tenn: Broadman Press, 1974.

בלווינס 2014

Dean G. Blevins. Church of the Nazarene Manual 2013-2017: History, Constitution, Government, Ritual. Kansas City, Missouri: Nazarene Publishing House, 2014.

בלייך 1975

J. David Bleich. “Black Jews: A Halakhic Perspective”. Tradition: A Journal of Orthodox Jewish Thought 15, no. 1-2 (1975): 48-79.

בן אריה 1984

Yehoshua Ben-Arieh. Jerusalem in the 19th Century, the Old City. Jerusalem: Yad Izhak Ben Zvi Institute, 1984.

בן זיקרי 2021

Almog Ben Zikri. “Israel Orders 45 Black Hebrew Israelites to Leave Country in 60 Days”, Haaretz (online edition), April 26, 2021. https://www.haaretz.com/israel-news/.premium-israel-orders-45-african-hebrew-israelites-to-leave-country-in-60-days-1.9746045

בן עמי 1991

Ben Ammi. The Messiah and the End of this World. Washington, DC: Communicators Press, 1991.

בן יהודה 1975

Shaleak Ben Yehuda. Black Hebrew Israelites from America to the Promised Land: The Great International Religious Conspiracy Against the Children of the Prophets. New York: Vantage Press, 1975.

בסונוב 2018

Ania Bessonov. “How a Finnish Kibbutz Became a Center for Messianic Jews”, The Jerusalem Post [on-line edition], June 5, 2018. https://www.jpost.com/israel-news/culture/how-a-finnish-kibbutz-became-a-center-for-messianic-jews-559121

"ברגר" 1972

“Emma Berger Reiterates: We Are Not Interested in Land”, The Jerusalem Post Magazine, August 1, 1972, 8.

ברגר 2014

Alan L. Berger. Post-Holocaust Jewish-Christian Dialogue: After the Flood, before the Rainbow. Lanham: Lexington Books, 2014.

ברדפורד פיש 1982

H. Bradford Fish. “Trouble among the Children of the Prophets”. The Washington Post Magazine, February 7, 1982. https://www.washingtonpost.com/magazine/2019/01/31/trouble-among-children-prophets/

ברול ושנור 2013

Wolfgang Breul and Jan Carsten Schnurr, eds. Geschichtsbewusstsein und Zukunftserwartung in Pietismus und Erweckungsbewegung. Göttingen: Vandehoeck & Rupprecht, 2013.

ברוץ 1952

Howard M. Brotz. “Negro ‘Jews’ in the United States”. Phylon 13, no. 4 (1952): 324-37. www.jstor.org/stable/272569

ברוץ 1970

———. The Black Jews of Harlem: Negro Nationalism and the Dilemmas of Negro Leadership, New York: Schocken Books, 1970.

בר יוסף 2008

דוד בר יוסף. "הגרמנים כובשים את זיכרון יעקב". יקינתון MB 225 (יוני 2008), 15-14.

בריי ואחרים 2010

Steven M. Bray, et al. “Signatures of Founder Effects, Admixture, and Selection in the Ashkenazi Jewish Population”. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 107, no. 37 (2010): 16222-27. https://doi.org/10.1073/pnas.100438110

ברקוביץ 2015

Adam Eliyahu Berkowitz. “You Won’t Believe the Product this German Christian Kibbutz in Israel Makes”. Israel 365 News (online edition), November 1, 2015. https://mabatzion.com/you-wont-believe-the-product-this-german-christian-kibbutz-in-israel-makes-by-adam-eliyahu-berkowitz/

גבאי 1969

שפי גבאי, "'כושים עבריים' שומרי מצוות מארה"ב — קבוצת חלוץ בערד". דבר, 20 בנובמבר 1969, 3. http://www.jpress.nli.org.il/Olive/APA/NLI/SharedView.Article.aspx?href=DAV%2F1969%2F11%2F20&id=Ar00311&sk=5704E66A

גבעון 1985

שלמה גבעון. "3 כושים עבריים בני 16 ברחו מהכת בדימונה". מעריב, 3 באוקטובר 1985, 18. http://www.jpress.nli.org.il/Olive/APA/NLI_heb/SharedView.Article.aspx?href=MAR%2F1969%2F12%2F26&id=Ar01800&sk=BED685C2

גולד ווטקינס 2019

Michael Gold and Ali Watkins. “Suspect in Jersey City Linked to Black Hebrew Israelite Group”. The New York Times (online edition), December 11-12, 2019. https://www.nytimes.com/2019/12/11/nyregion/jersey-city-shooting.html

גולדמן 2004

Shalom Goldman. God’s Sacred Tongue: Hebrew & the American Imagination. Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press, 2004.

גוסטפסון ודאלגרן 1985

Göran Gustafsson and Curt Dahlgren. 1985. Religiös förändring i Norden 1930-1980. Malmö: Liber.

גל 1975

נעמי גל. "ניאו־ריאליזם בדימונה". מעריב, 10 בדצמבר 1975, 30. https://www.nli.org.il/he/newspapers/mar/1975/12/10/01/page/30/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

ג'קסון 2013

John L. Jackson, Jr. Thin Description: Ethnography and the African Hebrew Israelites of Jerusalem. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013.

גרבר 1977

Israel J. Gerber, The Heritage Seekers: American Blacks in Search of Jewish Identity. Middle Village, NY: Jonathan David Publishers, 1977.

גרין 2010

Abigail Green. Moses Montefiore: Jewish Liberator, Imperial Hero. Cambridge, MA: Belknap Press of Harvard University Press, 2010.

גרינברג 2011

Tzilli Greenberg. “The Baptist Village Has Filed an Appeal Against the Rejection of a NIS 72 Million Compensation Claim”. Haaretz (online English edition), August 29, 2011. https://www.haaretz.co.il/misc/1.1058589

גרינגר 2019

Nurit Greenger. “What You See from the Right Side of Judea and Shomron”. NewsBlaze (electronic newspaper), December 8, 2019. https://newsblaze.com/world/israel/what-you-see-from-the-right-side-of-judea-and- shomron_160894/

דבר 1972

"בג"צ דחה עתירת 8 כושים עבריים לקבל אשרות עולים". דבר, 8 בדצמבר 1972, 5. https://www.nli.org.il/he/newspapers/?a=d&d=dav19721208-01.1.5&e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

דבר 1977

"גורשו שלושה 'כושים עבריים'". דבר, 26 בספטמבר 1977, 3. https://www.nli.org.il/he/newspapers/dav/1977/09/26/01/page/3/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

דגני וקרק 2013

Rami Degani and Ruth Kark. “Christian and Messianic Jews’ Communes in Israel: Past, Present and Future”, in The Communal Idea in the 21st Century, edited by Eliezer Ben-Rafael, Yaacov Oved and Menachem Topel, 221-40. Leiden: Brill, 2013.

דה חודרן 2018

Machteld de Goederen. Nes Ammim Village – A Fifty-Year History (1963-2013). Soest, Holland: Boekscout Publishing, 2018.

דוסה 2015

Kai Dose. “A Note on John Wesley’s Visit to Herrnhut in 1738”. Wesley and Methodist Studies 7, no. 1 (2015): 117-20.

דורמן 2013

Jacob S. Dorman. Chosen People: The Rise of American Black Israelite Religions. Oxford: Oxford University Press, 2013.

דייוויס 1995

Moshe Davis. America and the Holy Land. Westport, CT: Praeger, 1995.

דיטריך 2003

Donald J. Dietrich. Christian Responses to the Holocaust: Moral and Ethical Issues. Syracuse, NY: Syracuse University Press, 2003.

דינר 2011

Glenn Dynner. Holy Dissent: Jewish and Christian Mystics in Eastern Europe. Detroit: Wayne State University Press, 2011.

דניאלס 2013

Dr. Daniels. Dimona: The Black Hebrews. Bloomington, IN: Xlibris Publishing, 2013.

האוגן 2012

Hans Morten Haugen. “Hvordan ser Kristensionister på Jøders Frelse? (How do Christian Pensioners View the Salvation of Jews?)”. Norwegian Journal of Missionary Science 2 (2012): 89-110. https://vid.brage.unit.no/vid-xmlui/bitstream/handle/11250/98967/kristensionister_frelse.pdf?sequence=1

האוזמן 1998

Tamar Hausman. “Germans in Israel Work to Protect Jews Against Poison-Gas Attack”. Wall Street Journal (online edition), February 6, 1998. https://www.wsj.com/articles/SB886715460437491000

האמל 2005

Thomas C. Hummel. “The Christian Protestant Presence in the Middle East”, Bulletin of the Royal Institute for Interfaith Studies 7, no. 2 (2005): 193-224.

האמל 2019

Daniel G. Hummel, Covenant Brothers: Evangelicals, Jews, and U. S.-Israeli Relations, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2019.

האמפריז 2000

Fisher Humphreys. “Baptists and Their Theology”. Baptist History and Heritage 35, no. 1 (2000): 7-19.

האתגר הנוצרי 1966

“A Brief Account of Early and Present-Day Christian Communal Living”. The Christian Challenge 1 (May 1966): 6-9.

הבר ואחרים 2013

Marc Haber, et al. “Genome-Wide Diversity in the Levant Reveals Recent Structuring by Culture”, PLoS Genetics 9, no. 2 (2013): e1003316. https://doi.org/10.1371/journal.pgen.1003316

הוועד היהודי האמריקאי 1980

The American Jewish Committee. “The Black Hebrew: An English Summary of the Special Committee Report”. Jerusalem: American Jewish Congress, 1980.

הושטטלר 1997

John A. Hostetler, Hutterite Society. Baltimore and London: Johns Hopkins University Press, 1997.

הס 2015

Amira Hass. “But Would You Celebrate Israel’s Independence Day?”. Haaretz (online English edition), April 24, 2015. https://www.haaretz.com/.premium-but-would-you-celebrate-israels-independence-day-1.5354556?v=1594842028663

הר־גיל 1974

שרגא הר־גיל, "הכושים באים, העברים באים". מעריב, 26 ביוני 1974, 29. https://www.nli.org.il/he/newspapers/mar/1974/06/26/01/page/29/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

ווגל 1993

Lester Irwin Vogel. To See a Promised Land: Americans and the Holy Land in the Nineteenth Century. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 1993.

ווטס 1936

Mrs. James Washington Watts. Palestinian Tapestries. Richmond, VA: Foreign Mission Board, Southern Baptist Convention, 1936.

ווימבוש ורודמן 2000

Vincent L. Wimbush and Rosamond C. Rodman. African Americans and the Bible: Sacred Texts and Social Textures. New York: Continuum, 2000.

וויצ'יק 2011

Daniel Wojcik. “Avertive Apocalypticism”. In The Oxford Handbook of Millennialism, edited by Catherine Wessinger, 66-89. Oxford: Oxford University Press, 2011.

וולז 2008

Jerry L. Walls, ed. The Oxford Handbook of Eschatology. Oxford: Oxford University Press, 2008.

ווסטרלונד 2019

Lars Westerlund. The Finnish SS-Volunteers and Atrocities 1941-43 against Jews, Civilians and Prisoners of War in Ukraine and the Caucasus Region 1941-1943, An Archival Survey. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura and Kansallisarkisto, 2019.

וושינגטון 1969

Booker T. Washington. The Future of the American Negro. New York: Negro Universities Press, 1969.

ולדמן ואחרים 2016א

Yedael Y. Waldman, et al. “The Genetics of Bene Israel from India Reveals Both Substantial Jewish and Indian Ancestry” PLoS ONE 11, no. 3 (2016): 1-28. https://doi.org/10.1371/journal.pone.0152056

ולדמן ואחרים 2016ב

———. “The Genetic History of Cochin Jews from India”. Human Genetics 135, no. 10 (October 1, 2016): 1127-43. https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC5020127/

ון קלינקן 2017

Gert van Klinken. “Settlers in a Strange Land: Dutch, Swiss, American, and German Protestants in Nes Ammim (Israel), 1952–1964”. In The Jew as Legitimation: Jewish-Gentile Relations Beyond Antisemitism and Philosemitism, edited by David J. Wertheim, 223-40. Cham: Springer International Publishing; Palgrave Macmillan, 2017.

ון קלינקן 2018

———. “Discrimination? Protestantism and Jewish Christians in the State of Israel”. Stellenbosch Theological Journal 4, no. 1 (2018): 433-49. https://dx.doi.org/10.17570/stj.2018.v4n1.a20

וסטר

Valentine Vester. The History of The American Colony Jerusalem, A pamphlet produced by The American Colony Hotel in Jerusalem.

וסינגר 2011

Catherine Wessinger. “Millennial Glossary”. In The Oxford Handbook of Millennialism, edited by Catherine Wessinger, 717-24. Oxford: Oxford University Press, 2011.

ועדת הפנים ואיכות הסביבה 1987

ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת. "מסקנות בנושא: מצבה ומעמדה של קהילת 'הכושים העבריים' בישראל". הישיבה המאתיים־ותשעים־ואחת של הכנסת האחת־עשרה, יום רביעי, 4 בפברואר 1987. https://knesset.gov.il/tql/knesset_new/knesset11/HTML_27_03_2012_05-59-19-PM/19870204@19870204027@027.html

ורדי 1950

Chaim Wardi. Christians in Israel: A Survey. Jerusalem: Ministry of Religious Affairs, 1950.

ורמש 2000

Geza Vermes. The Changing Faces of Jesus. London: Penguin Books, 2000.

חדשות אייר 2011

“Moving on to Israel, End of Era for Local Christian Community”, The Ayr News 114.23 (2011), 1, 7.

חרותי־סובר 2013

טלי חרותי־סובר, "הקיבוץ הנוצרי הכי קרוב לג'נין: היי־טק במקום ורדים", הארץ (מהדורה מקוונת), 17 בספטמבר 2013: https://www.themarker.com/news/2013-09-17/ty-article/0000017f-f035-d497-a1ff-f2b5ad070000

טומסון 2001

Peter J. Tomson. “‘Jews’ in the Gospel of John as Compared with the Palestinian Talmud, the Synoptics and Some New Testament Apocrypha”. In Anti-Judaism and the Fourth Gospel: Papers of the Leuven Colloquium, 2000, edited by Reimund Bieringer, Frederique Vandecasteele-Vanneuville, and Didier Pollefeyt, 301-340. Leiden, Brill, 2001.

טריג 2011

Jonathan Trigg. Hitler’s Vikings: The History of the Scandinavian Waffen-SS: The Legions, the SS Wiking and the SS Nordland. Cheltenham, Gloucestershire: The History Press, 2011.

יאנזן וסטנטון 2010

Rod Janzen and Max Stanton. The Hutterites in North America. Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press, 2010.

יהן 1998

K. Daniel Jahn. A Study of the Life and Thought of Samuel Heinrich Frohlich. MA thesis, University of Windsor, 1998.

יודין 2016

Joseph Yudin. The Brethren of Early Christianity: A Christian Journey from War to Salvation in the Land of Israel. MA thesis, University of Haifa, 2016.

יודין 2021

———. Protestant Christian Settlements in the State of Israel During the Twentieth Century. PhD diss., University of Haifa, 2021.

יותרס 2007

Brian Yothers. The Romance of the Holy Land in American Travel Writing, 1790-1876. Aldershot, Hants: Ashgate, 2007.

ינוב 1975

עזרא ינוב. "כושים מדימונה מבקשים עזרה בהחזרת נשיהם". מעריב, 8 במאי 1975, 7. https://www.nli.org.il/he/newspapers/mar/1975/05/08/01/page/7/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

יפה 1987

אהרן יפה. "הבפטיסטים בארץ הקדש, 75 שנות פעילות בפטיסטית בארץ־ישראל". אופקים בגיאוגרפיה 20 (1987): 78-51.

יפה 2012

————. "'הכת המסתורית' של אמה ברגר". כיוונים חדשים — כתב עת לציונות ויהדות 27 (2012): 277-272.

כרמי ואחרים 2014

Shai Carmi, et al. “Sequencing an Ashkenazi Reference Panel Supports Population-targeted Personal Genomics and Illuminates Jewish and European Origins”. Nature Communications, September 9, 2014. https://www.nature.com/articles/ncomms5835

כרמל 1988

Alex Carmel. Christen und Juden in Israel: Uber Schwabische Templer in Palastina, Walderberg: Institut fur Gesellschaftswissenschaften, 1988.

כרמל 1990

אלכס כרמל. התישבות הגרמנים בארץ־ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית: בעיותיה המדיניות המקומיות והבין־לאומיות, מהדורה שנייה. חיפה: אוניברסיטת חיפה והמכון לחקר פעילות העולם הנוצרי בארץ־ישראל במאה ה־19 ע"ש גוטליב שומאכר, 1990.

לינדזי 1969

Robert Lisle Lindsey. An Introduction to the Theology of the Jewish Christian Relationship. Jerusalem: Dugith Publishers, Baptist House, 1969.

לינדט 1967

Gillian L. Lindt, Moravians in Two Worlds: A Study of Changing Communities. New York, NY: Columbia University Press, 1967.

למברט 1995

Frank Lambert. “The First Great Awakening: Whose Interpretive Fiction?”. The New England Quarterly 68, no. 4 (1995): 650-59.

למרחב 1967

"כושים עבריים" היגרו מארה"ב לליבריה", למרחב, 20 בספטמבר 1967, 2. https://www.nli.org.il/he/newspapers/lmrv/1967/09/20/01/article/48/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

לנדינג 2002

James E. Landing, Black Judaism: Story of an American Movement. Durham, NC: Carolina Academic Press, 2002.

מאת'ר 1669

Increase Mather. The Mystery of Israel's Salvation, Explained and Applyed: or, A Discourse Concerning the General Conversion of the Israelitish Nation Wherein is ... That the Twelve Tribes Shall Be Saved. London: John Allen, 1669.

מורג'אני ואחרים 2011

Priya Moorjani, et al. “The History of African Gene Flow into Southern Europeans, Levantines, and Jews”. PLoS Genetics 7, no. 4 (2011): e1001373. https://doi.org/10.1371/journal.pgen.1001373

מילר 2020

Michael T. Miller. “The African Hebrew Israelites of Jerusalem and Ben Ammi’s Theology of Marginalisation and Reorientation”. Religions (online) 11, no. 2 (2020): 87. https://doi.org/10.3390/rel11020087

"מלון זכרון בבג"ץ" 1973

“Zichron Hotel Case before High Court”, The Jerusalem Post Magazine, November 4, 1973, 7.

מסלין ניר 2019

Sarah Maslin Nir. “Black Hebrew Israelites: What We Know About the Fringe Group”. The New York Times (online edition), December 11-12, 2019. https://www.nytimes.com/2019/12/11/nyregion/black-hebrew-israelites-jersey-city-suspects.html

מעריב 1977

"'כושים עבריים' לא הורשו להיכנס לארץ". מעריב, 29 באפריל 1977, 63. https://www.nli.org.il/he/newspapers/mar/1977/04/29/01/page/63/?e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

מעריב 1980

"'כושים עברים' יכבשו את ישראל בעזרת אש"ף". מעריב, 18 בדצמבר 1980, 1. https://www.nli.org.il/en/newspapers/mar/1980/12/18/01/article/3/?e=-------en-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

מקבת 1987

Leon McBeth. The Baptist Heritage: Four Centuries of Baptist Witness. Nashville, TN: Broadman Press, 1987.

מקגין 1979

Bernard McGinn. Visions of the End: Apocalyptic Traditions in the Middle Ages. New York: Columbia University Press, 1979.

מרקוביץ 2000

Fran Markowitz. “Millenarian Motherhood: Motives, Meanings and Practices among African Hebrew Israelite Women”. Nashim: A Journal of Jewish Women’s Studies & Gender Issues 3 (2000): 106-38. www.jstor.org/stable/40326514

משרד הביטחון והאגף לייצוא ביטחוני 2015

Israel Ministry of Defense and SIBAT. Israel Defense Directory 2015-2016. Jerusalem: Keter Press, 2015.

נאמן 2020

Rachel Neiman. “From Slavery to Eurovision… African Hebrew Israelites Mark 50 Years in Israel”. Israel21c., March 10, 2020 https://www.israel21c.org/from-slavery-to-eurovision-african-hebrew-israelites-mark-50-years-in-israel/

נובאק 2008

David Novak. “Jewish Eschatology”. In The Oxford Handbook of Eschatology, edited by Jerry L. Walls, 114-26. Oxford: Oxford University Press, 2008.

נורברג 2020

Vidar Norberg. “Carmel is 75 Years Old – Faye-Hansen started Carmel in 1945”. The Carmel Institute, August 11, 2020. https://www.karmel.net/2020/08/11/karmel-75-ar-faye-hansen-startet-karmel-i-1945

ניו יורק טיימס 1981

“Strangers in the Holy Land”, The New York Times Magazine, March 22, 1981, Section 6, 64. https://www.nytimes.com/1981/03/22/magazine/strangers-in-the-holy-land.html

נראל 2006

Gershon Nerel. Yad Hashmona: A Messianic Crossroads: Finns and Israelis in the Jerusalem Hills. Yad Hashmona: Yad Hashmona Foundation, 2006.

נראל 2021

———. “‘For the Bible and Israel’: Pastor Per Faye-Hansen and the Karmel Movement”. Israel Today [English]; Israel Heute [German], Part 5 (January 2021). https://www.israeltoday.co.il/read/opposing-christian-attitudes-toward-the-jews-for-the-bible-and-israel-part-5/

נראל ואחרים 2004

———, Ayelet Ronen, Anja Suomela and Ishai Nerel. Yad Hashmona: Far and Near in the Wooden House, An Encounter between Finns and Israelis in the Judean Hills. Jerusalem: Academon and Moshav Yad Hashmona, 2004.

סאואר 1991

Paul Sauer. The Holy Land Called: The Story of the Temple Society. Melbourne: Temple Society Australia, 1991.

סדן 1977

Gil Sedan. “Behind the Headlines – Nes Ammim: Zionism Christian Style”. JTA (Jewish Telegraph Agency) – Daily News Bulletin, Volume XLIV, August 17, 1977, 3-4. http://pdfs.jta.org/1977/1977-08-17_157.pdf?_ga=2.150601270.1099332535.1590909559-2139290526.1590909558

סוונסטרום 2007

André Swanström. From Failed Mission to Apocalyptic Admiration: Perspectives on Finnish Christian Zionism. Åbo: Åbo Akademistryckeri, 2007.

סופר ובאום 1990

רוני סופר ואילנה באום. "דרעי קבע עקרונות לשהיית הכושים העברים". מעריב, 22 במאי 1990, 13. https://www.nli.org.il/he/newspapers/?a=d&d=mar19900522-01.1.13&e=-------he-20--1--img-txIN%7ctxTI--------------1

סורקס 2021

Sue Surkes. “Dimona’s African Hebrews Launch Campaign to Stay Put as Deportations Loom”. The Times of Israel, May 16, 2021. https://www.timesofisrael.com/dimonas-african-hebrews-launch-campaign-to-stay-put-as-deportations-loom/

סטיוארט 2014

Timo R. Stewart. “Israelis, Israelites, and God’s Hand in History: Finnish Christian Attitudes toward the Creation of the State of Israel”. In Comprehending Christian Zionism: Perspectives in Comparison, edited by Goran Gunner and Robert O. Smith, 257-74. Minneapolis: Fortress Press, 2014.

סטרום 2010

Jonathan Strom. Pietism and Community in Europe and North America: 1650-1850. Leiden and Boston: Brill, 2010.

ספאפורד וסטר 1950

Bertha Spafford Vester. Our Jerusalem: An American Family in the Holy City, 1881-1949. Garden City, NY: Doubleday & Company, 1950.

פוגט 2007

Peter Vogt. Zwischen Bekehrungseifer und Philosemitismus: Texte zur Stellung des Pietismus zum Judentum. Leipzig: Evangelische Verlagsanstalt, 2007.

פזקש 2016

Agnes Fazekas. “Swabians in Israel – Closer to God”. Stuttgarter Zeitung (online edition), January 21, 2016. https://www.stuttgarter-zeitung.de/inhalt.schwaben-in-israel-naeher-bei-gott.36a7f449-f880-4627-bb2f-3686b033ba20.html

פילון 1975

Johan J. Pilon. Nes Ammim: Documentation, Motivation & Organization. Nes Ammim, 1975.

פלוסר 2007

David Flusser. The Sage from Galilee: Rediscovering Jesus’ Genius, 4th edition. Grand Rapids, MI: William B. Eerdmans Publishing Co., 2007.

פלטוניימי 1985

Teuvo Peltoniemi. Kohti parempaa maailmaa – suomalaisten ihannesiirtokunnat 1700-luvulta nykypäiviin (The Search for a Better World: Finnish Utopian Communities from the 18th Century to the Present Day). Helsinki: Otava Publishing House, 1985.

פרחאן 2019

“Louis Farrakhan denies antisemitism – then refers to ‘Satanic Jews’”, The Guardian (online edition), May 11, 2019. https://www.theguardian.com/us-news/2019/may/11/louis-farrakhan-denies-antisemitism-satanic-jews

פרי 1996

ירון פרי, "חילופי גרמנים באזרחים ארצישראלים, 1944-1941", דפים לחקר השואה יג (1996): 164-149.

פרי 2003

Yaron Perry. British Mission to the Jews in Nineteenth-Century Palestine. London: Taylor & Francis Group, 2003.

פרי 2004

———. “John Steinbeck’s Roots in Nineteenth-Century Palestine”. Steinbeck Studies 15, no. 1 (2004): 46-72.

פרידלר 1975

Yaakov Friedler. “Christian Village Prospers After 10 Years”. The Jerusalem Post Weekly, September 17, 1975, 6.

פרידלר 1980

———. “Inside the ‘Secret’ Settlement”. The Jerusalem Post, March 14, 1980, 5.

צ'ובי ואחרים 2016

Gyaneshwer Chaubey, et al. “Genetic Affinities of the Jewish Populations of India”. Scientific Reports 6 (January 13, 2016): 19166. https://doi.org/10.1038/srep19166

קובאסק 2014

Micha Kubassek. “My Family Story”. YFC/YU Project Serve (website), July 1, 2014.

קוגלי 2003

Richard W. Cogley. “The Fall of the Ottoman Empire and the Restoration of Israel in the ‘Judeo-Centric’ Strand of Puritan Millenarianism”, Church History 72, no. 2 (2003): 304-32.

קולמן 2019

בתאל קולמן. "איך הפכה הכת של אמה ברגר לידידת ההתיישבות", מקור ראשון (מהדורה אלקטרונית), 7 במאי 2019: https://www.makorrishon.co.il/magazine/137247/

קופ 2014

Karl Koop. “Anabaptist and Mennonite Identity: Permeable Boundaries and Expanding Definitions”. Religion Compass 8, no. 6 (2014): 199-207.

קורוץ 1964

Fred Kurucz. “The History of How We became Acquainted with the Entz Group” (Unpublished letter). Clark’s Private Archive, April 1964.

קיד 2008

Thomas S. Kidd. The Great Awakening: A Brief History with Documents. Boston, MA: Bedford/St. Martin’s, 2008.

קיד 2016

———. American Colonial History: Clashing Cultures and Faiths. New Haven, CT: Yale University Press, 2016. https://search.ebscohost.com/login.aspx?direct=true&db=nlebk&AN=1210853&site=ehost-live&scope=site

קלארק 1964-1963

Peter Gordon Clark. “Crude Outline of the Historical and Social Origins of the Brethern [sic.] of Early Christianity”, Clark’s Private Archive (Unpublished notes), 1963-1964.

קלארק 1965

Elmer T. Clark. The Small Sects in America. New York: Abingdon Press, 1965.

קלארק 1967

Peter Gordon Clark. “The Brethren of Early Christianity: A Study of a World Rejecting Sect”. MA thesis, McMaster University, 1967.

קלארק, ארכיון פרטי

———. Private Archive of the Brethren of Early Christianity, Ontario, Canada (now located in Megiddo, Israel).

קסטנבאום 2014

Sam Kestenbaum. “Ben Ammi Ben Israel’s Spiritual Journey from Segregated Chicago to Negev Desert”. The Forward (online), Dececember 31, 2014. https://forward.com/israel/211907/ben-ammi-ben-israels-spiritual-journey-from-segreg/

קסטנבאום 2016

———. “Hebrew Israelites Celebrate Rabbi Who Founded Their Century-Old Movement”. The Forward (online), June 24, 2016. https://forward.com/news/343526/hebrew-israelites-celebrate-rabbi-who-founded-their-century-old-movement/

קראודי ווקר 1955

Beersheba Crowdy Walker. Life and Works of William Saunders Crowdy. Philadelphia, PA: E. J. P. Walker Press, 1955.

קריאה לעולם הנוצרי

A Call to the Christian World, pamphlet retrieved from Nes Ammim in 1975, Clark’s Private Archive.

קרייביל ודספורטס באומן 2001

Donald B. Kraybill and Carl Desportes Bowman. On the Backroad to Heaven: Old Order Hutterites, Mennonites, Amish and Brethren. Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press, 2001.

קרק 1996

Ruth Kark. “Sweden and the Holy Land: Pietistic and Communal Settlement”. Journal of Historical Geography 22, no. 1 (1996): 46-67.

קרק 2001

———. “From Pilgrimage to Budding Tourism: The Role of Thomas Cook in the Rediscovery of the Holy Land in the Nineteenth Century”. Travelers in the Levant: Voyagers and Visionaries 2 (2001): 155-73.

קשמור 1987

E. Ellis Cashmore. “‘Get Up, Stand Up’: The Rastafarian Movement”. In Disciplines of Faith: Studies in Religion, Politics and Patriarchy, edited by James Obelkevich, Lyndal Roper, and Raphael Samuel, 422-32. London: Routledge, 1987.

רביב 1976

Judah Raviv. “A Christian Moshav in the Judean Hills”. The Jerusalem Post, July 30, 1976, 7.

רדפורד רואת'ר 2008

Rosemary Radford Ruether. “The Ancient Near Eastern Roots of Christian Eschatological Thought”. In The Oxford Handbook of Eschatology, edited by Jerry L. Walls, 329-34. Oxford: Oxford University Press, 2008.

רובינס 2017

Walker Robins. “The Forgotten Origins of the Southern Baptist Convention’s Near East Mission: WA Hamlett’s Month in the Holy Land”. Baptist History and Heritage 52, no. 2 (2017): 20-31.

רודן 2010

Rebecca Rowden. Baptists in Israel: The Letters of Paul and Marjorie Rowden 1952-1957. Nashville, TN: Fields Pub., 2010.

רוזן 2019

Armin Rosen. “AFRICAN. HEBREW. ISRAELITE”. Tablet Magazine (online), March 28, 2019. https://www.tabletmag.com/jewish-arts-and-culture/282261/african-hebrew-israelite

רוטיסהאוזר 2011

Christian M. Rutishauser. “The 1947 Seelisberg Conference: The Foundation of the Jewish-Christian Dialogue”. Studies in Christian-Jewish Relations 2, no. 2 (2011): 34-53.

רוטסי ואחרים 2013

Siiri Rootsi, et al. “Phylogenetic Applications of Whole Y-Chromosome Sequences and the Near Eastern Origin of Ashkenazi Levites”. Nature Communications, December 17, 2013.

רויטרס 2003

Reuters. “Israel Grants ‘Black Hebrews’ Permanent Residency”. Haaretz (online edition), July 29, 2003. https://www.haaretz.com/1.5352554

רולנד 2008

Christopher Rowland. “The Eschatology of the New Testament Church”. In The Oxford Handbook of Eschatology, edited by Jerry L. Walls, 56-73. Oxford: Oxford University Press, 2008.

רוסנק 2001

Kathleen Joyce Rusnak. “Turning and Wandering”. In Remembering for the Future: The Holocaust in an Age of Genocide, Volume Two, edited by John K. Roth, Elisabeth Maxwell, Margot Levy and Wendy Whitworth, 798-813. London: Palgrave Macmillan, 2001.

רטנר 2004

דוד רטנר. "עם אנשי הקהילה הגרמנית בית־אל, שנהפכו אחרי 40 שנה לתושבי קבע". הארץ (מהדורה אלקטרונית), 12 במאי 2004. https://www.haaretz.co.il/misc/2004-05-12/ty-article/0000017f-db6b-db5a-a57f-db6b9f320000

ריילטון 2000

Nicholas Railton. No North Sea: The Anglo-German Evangelical Network in the Middle of the Nineteenth Century. Leiden: Brill, 2000.

ריכטר 1970

Julius Richter. A History of Protestant Missions in the Near East. New York: AMS Press, 1970.

ריכטר 1991

Liliane Richter. Nes Ammim – A Christian Community-Settlement in Israel: Social and Cultural Adaptations to Built-in Structural and Ideological Contradictions. MA thesis, Haifa University, 1991.

רמפל 1971

Gerhard Rempel. The Misguided Generation: Hitler Youth and SS, 1933-1945. PhD diss., University of Wisconsin-Madison, 1971. https://search-proquest-com.ezproxy.haifa.ac.il/dissertations-theses/misguided-generation-hitler-youth-ss-1933-1945/docview/302554584/se-2?accountid=14544

רמפל 1998

———. “Gottlob Berger”. In Die Militarelite des Dritten Reiches: 27 biographische Skizzen, edited by Ronald M. Smelser and Enrico Syring, 45-59. Berlin: Ullstein, 1998.

שאף 1857

Philip Schaff. Germany: Its Universities, Theology and Religion. Edinburgh: Lindsay & Blakiston, 1857.

שאק 2011

Glenn W. Shuck. “Christian Dispensationalism”. In The Oxford Handbook of Millennialism, edited by Catherine Wessinger, 515-28. Oxford: Oxford University Press, 2011.

שארפ 2015

John E. Sharp. My Calling to Fulfill: The Orie O. Miller Story. Harrisburg, VA: Herald Press, 2015.

שבנס 2011

Barry Chevannes. “Millennialism in the Caribbean”. In The Oxford Handbook of Millennialism, edited by Catherine Wessinger, 420-34. Oxford: Oxford University Press, 2011.

שווה ואחרים 2017

James Xue, et al. “The Time and Place of European Admixture in Ashkenazi Jewish History” PLoS Genetics 13, no. 4 (April 4, 2017): 1-27. https://doi.org/10.1371/journal.pgen.1006644

שון 2010

Simon Schoon. “Recent Developments in Christian-Jewish Dialogue”, Crossroad Discourses bet ween Christianity and Culture, edited by Jerald D. Gort, Henry Jansen and Wessel Stoker, 375-94. Amsterdam: Rodopi, 2010.

שטיינמץ 2009

David Steinmetz. “John Calvin and the Jews: A Problem in Political Theology”. Political Theology 10, no. 3 (2009): 391-409.

שטפלר 1971

F. Ernest Stoeffler. The Rise of Evangelical Pietism. Leiden: Brill, 1971.

שטפלר 1973

———. German Pietism During the Eighteenth Century. Leiden: Brill, 1973.

שילנסקי 1991

דב שילנסקי. "חשבון־הנפש (אכפת לי)". בארץ ישראל: מדיניות, חברה, כלכלה (ספטמבר 1991), 27.

שירו ודויטש 2000

Yvonne Chireau and Nathaniel Deutsch. Black Zion: African American Religious Encounters with Judaism. Oxford: Oxford University Press, 2000.

שמידגל וקרק 2008

Paul Schmidgall and Ruth Kark. “German Communal Settlement Activities in and around Zichron Yaakov, Israel, 1963-2004”. In Deutche in Palästina und ihr Anteil an der Modernisierung des Landes, edited by Jakob Eisler, 184-203. Wiesbaden: Harrassowitz, 2008.

שמידט ואחרים 2015

Mathias Schmidt, Tina Winzen, and Domink Groß. “The SS X-Ray Unit as an Instrument for ‘Total Registration’ and ‘Race Selection’”. Strahlentherapie und Onkologie 191, no. 5 (2015): 437-41.

שמיר 1963

עמי שמיר. "הבעייה הגרמנית של זכרון". למרחב, 13 בדצמבר 1963, 3.

שנץ 2013

Shantz, Douglas H. An Introduction to German Pietism: Protestant Renewal at the Dawn of Modern Europe. Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press, 2013.

שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1925

Annual of the Southern Baptist Convention, Memphis, Tennessee, May 13-17, 1925, Nashville, TN: Marshall & Bruce Co., 1925.

שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1950

Annual of the Southern Baptist Convention, Chicago, Illinois, May 9-12, 1950, Nashville, TN: Executive Committee, Southern Baptist Convention, 1950.

שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1951

Annual of the Southern Baptist Convention, San Francisco, California, June 20-24, 1951, Nashville, TN: Executive Committee, Southern Baptist Convention, 1951.

שנתון הוועידה הבפטיסטית הדרומית 1958

Annual of the Southern Baptist Convention, Houston, Texas, May 20-23, 1958, Nashville, TN: Executive Committee, Southern Baptist Convention, 1958.

שרמן 1971

Franklin Sherman. Luther’s Works, Volume 47: The Christian in Society IV. Philadelphia: Fortress Press, 1971.

ארכיונים

ארכיון העיר קורנטל־מינשינגן

.Korntal-Münchingen City Archive

ארכיון הדה־נאציפיקציה בגרמניה

Spruchkammerakten (Denazification) Archive, Berlin State Archive.

ארכיון נס עמים, אמרספורט, הולנד

.ANAN – Archive Nes Ammim Netherlands, Amersfoort

הוועידה הבפטיסטית בישראל

Inventory of the Baptist Convention in Israel Collection #AR 969. Southern Baptist Historical Library and Archives (SBHLA) in Nashville, TN, October 2018.

קלארק, ארכיון פרטי

Peter Gordon Clark. Private Archive of the Brethren of Early Christianity, Ontario, Canada (now located in Megiddo, Israel).

אתרי אינטרנט

הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה

https://www.cbs.gov.il/EN/Pages/default.aspx

יד השמונה

http://yad8.com/

יד ושם

https://www.yadvashem.org/

כספרי, מרכז ללימודי מקרא ויהדות

https://www.caspari.com/

כפר הבפטיסטים

https://www.thebaptistvillage.com/

נס עמים

http://nesammim.org/

פרוטוקולים של ועידות מועצת המיסיון בקרב זרים של ועידת הבפטיסטים (FMB) לפני 1980 (מאגר מידע)

https://www.imb.org/Israel