עַבְּדֻ אלבַּהַאא עַבַּאס

*

חייו של ראש הדת הבהאאית בהקשר חברתי ואזורי

גו׳שוע לינקולן

הסדרה לפילוסופיה ודת

עורך הסדרה:

פרופ' אבי אלקיים

חברי המערכת:

פרופ' מאיר מ' בר־אשר

ד"ר טיפאני בטס־רזאוי

פרופ' ברוריה ביטון־אשקלוני

שמו של עבד אלבהאא עבאס בכתיבה קליגרפית, מתוך עיטור בשער ביתו בחיפה.

תמונת השער: תצלום אוויר של המצודה של עכו, 1918. אפשר להבחין באחוזת גני בַּהְגֶ׳ה ובמטע הזיתים שלה (למעלה מימין), ובגני רִדְֿוַאן (למטה מימין). באדיבות אוסף סטאודינגר (Staudinger), הארכיונים של מדינת בוואריה בגרמניה.

עַבְּדֻ אלבַּהַאא עַבַּאס

*

חייו של ראש הדת הבהאאית בהקשר חברתי ואזורי

גו׳שוע לינקולן

פתח דבר מאת מאיר מ׳ בר־אשר

‘Abdu’l-Bahā ‘Abbās

Head of the Bahā’ī Faith

A Life in Social and Regional Context

Joshua Lincoln

תרגמו מאנגלית: שרינה חן, מאיר מ' בר־אשר, איתן ישי וסיון לרר

עיצוב העטיפה: אלכס גרינל

מסת"ב: ISBN: 978-965-7773-83-3

© כל הזכויות שמורות להוצאת אִדְּרָא, תל אביב

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לאחסן במאגר מידע,

לשדר או לקלוט בכל דרך או בכל אמצעי — אלקטרוני,

אופטי, מכני או אחר — כל חלק שהוא מהחומר שבספר זה.

שימוש מסחרי מכל סוג שהוא בחומר הכלול בספר זה אסור בהחלט,

אלא ברשות מפורשת מאת בית ההוצאה לאור שתינתן מראש ובכתב.

נדפס בישראל תשפ"ה — 2024

© Copyright 2024 by Idra Publishing

IdraPublisher@gmail.com

idra.org.il

סידור, עימוד, לוחות והדפסה: א. אורן הפקות דפוס בע"מ, שד' רוטשילד 109, תל אביב

אקדמות מילין

ספר זה הוא תרגום לעברית של ספרו של ג׳ושוע לינקולן, ‘Abdu’l-Bahā ‘Abbās, Head of the Bahā’ī Faith: A Life in Social and Regional Context’, שראה אור בשנה שעברה (2023) אף הוא בהוצאת ״אידרא״ במסגרת פרסומי הקתדרה לחקר הדת הבהאאית באוניברסיטה העברית בירושלים. הספר הוא מונוגרפיה על חייו של עבד אלבהאא עבאס (1921-1844) בהקשרם האזורי והחברתי — הלבנט הסוער, ההטרוגני ורב התהפוכות, שהיה ביתו בגלויותיו הרבות למשך כיובל שנים.

הספר פותח בתפקידו של עבד אלבהאא כמזכירו וכמגִנו של אביו, בהאא אללה, הנביא המייסד של הדת הבהאאית, לאחר גירושו מאיראן וכליאתו בעכו בשנת 1868. הפרקים הבאים מציגים תיאור של הקשרים החברתיים שיצר עבד אלבהאא בסוריה הגדולה בעשורים האחרונים של התקופה העות׳מאנית; כתביו העוסקים בשאלות בנות הזמן; האתגרים שהציבו בפניו שליחותו ותפקידיו; סוגיות שעסק בהן במסעותיו ללבנון, למצרים, לאירופה ולצפון אמריקה; הכנותיו לקראת בואה הצפוי של מלחמת העולם הראשונה; קשריו הענפים וחליפת המכתבים שלו בשנות חייו האחרונות.

מעורבותו העמוקה והנמרצת של עבד אלבהאא באזור הייתה מרובת קשרים, ידידויות ושיתופי פעולה עם דמויות מרכזיות ברחבי המזרח התיכון ומחוצה לו. עבד אלבהאא קיים קשרים אינטלקטואליים מסועפים ויוזמות בתחום החינוך, החקלאות וחיי הקהילה. מחקר זה מעגן את יחסיו של עבד אלבהאא עם העולם הערבי ואת ניצוחו על תהליך צמיחתה של הדת הבהאאית והפיכתה לדת עולמית בתיאור חוויותיה של הדת הבהאאית המתהווה במזרח התיכון. כל אלה נשזרים ביד אמן במרקם ההיסטורי של האזור כולו בשלהי התקופה העות׳מאנית.

מלאכת התרגום של הספר הייתה פעולה משותפת. חמשת פרקי הספר הראשונים תורגמו בידי ד״ר שרינה חן; הפרק השישי בידי איתן ישי, רכז הקתדרה לחקר הדת הבהאאית, שאף הכין את המפתח לספר; הנספח הראשון תורגם בידי ד״ר סיון לרר, המנהלת האקדמית של הקתדרה. פרופ׳ מאיר בר־אשר, ראש הקתדרה, תרגם את הנספח השני וכן את רוב המובאות מכתבי עבד אלבהאא המופיעות בספר.

העריכה המדעית והלשונית של הספר נעשתה אף היא בידי פרופ׳ בר־אשר. על ההערות הרבות של המחבר בספר נוספו הערות מעטות שסומנו בכוכבון (*). אלה נכתבו ברובן בידי ד״ר חן.

פתח דבר

מאיר מ׳ בר־אשר

ספר זה, הרואה אור במסגרת הקתדרה לחקר הדת הבהאאית באוניברסיטה העברית, מוקדש לדמותו של עַבַּאס אַפֵנְדי, בנו של בַּהַאאֻ אללַּה, נביא הדת הבהאאית ומייסדהּ. בפי מאמיני הדת הבהאאית עבאס אפנדי נודע בכינויו עַבְּדֻ אלבַּהַאא, דהיינו עבדו ומשרתו של אביו בהאא אללה, כינוי שהיה יקר לו יותר מכל התארים והכינויים האחרים שבהם תואר, ושבו בחר להיקרא. עבד אלבהאא היה ממעצביה של הדת הבהאאית ותרם תרומה חשובה ביותר להפיכתה מאמונה של קהילת מאמינים קטנה לדת אוניברסלית שתורותיה ועיקרי האמונה שלה נפוצו לארבע כנפות תבל. עבד אלבהאא היה איש אשכולות, רב פנים ועתיר מעשׂ. דמותו הססגונית, רעיונותיו הדתיים, החברתיים והפוליטיים, וקשריו הענפים עם אישים ומוסדות ברחבי המזרח התיכון ובעולם כולו זוכים בספר זה לתיאור ולניתוח מרתקים בידיו האמונות של ד״ר ג׳ושוע לינוקלן (Joshua Lincoln), שכיהן במשך שש שנים (2019-2013) כמזכיר הכללי של הקהילה הבהאאית הבינלאומית.

הספר, שיצא לאור תחילה באנגלית (ב־2023) והוא מתפרסם עתה בעברית, פותח לקורא העברי צוהר אל הדת הבהאאית באמצעות היכרות מעמיקה עם דמותו של אחד מעמודי התווך שלה בדור היווסדה. הספר מתאר את תפקידו של עבד אלבהאא כמפרש הסמכותי המובהק של תורת אביו וכמוסיף עליה נדבכים משלו. המחבר מציג בבהירות ובתמציתית את רעיונותיו של עבד אלבהאא שהפכו אבני הבניין של הדת הבהאאית, ואת מעשיו — טיפוח החינוך במקומות שונים בעולם, ובמיוחד בחלקים הנחשלים שבו; קריאתו לשוויון בין העמים, הדתות והמינים והטפתו הבלתי נלאית ופעילותו למען כינון שלום עולמי; ובמישור המקומי — פעילותו הנמרצת להגדלת היישוב הבהאאי בארץ ומאמציו לשילובו בעבודת האדמה בעיקר באמצעות הקמת יישובים חקלאיים בגליל ואף ממזרח לירדן.

בחושיו החדים ובהבנתו את התהליכים הפוליטיים המתרחשים בעולם, חש עבד אלבהאא, במיוחד בעת ביקוריו באירופה בשנים הסמוכות למלחמת העולם הראשונה, את רוחות המלחמה הנושבות בה והדבר הגביר בו ביתר שאת את האמונה בהכרחיותו של השלום. הוא האמין שרק השלום יכול למנוע את שפיכות הדמים, שלמרבה הצער לא איחרה לבוא לא רק במלחמת העולם הראשונה אלא אף יותר מכך בזו שאחריה, ובמלחמות הרבות שהתרחשו לאורך המאה העשרים.

המחבר אינו פוסח אף על תיאור דרכי התמודדותה של הדת הבהאאית עם יריביה מבית ומחוץ. לצד הרדיפות שהבהאאים סבלו מהן באיראן ובהמשך אף באימפריה העות׳מאנית, קמו לדת יריבים גם מבית. כמו אביו, עמד עבד אלבהאא בפני ערעור על הלגיטימיות שלו כמנהיג הקהילה הבהאאית. היה זה אחיו למחצה, מירזא מוחמד עלי, שלא הכיר בזכותו של אחיו הגדול עבד אלבהאא להיות יורשו הרוחני של אביהם בהאא אללה וכפר בטענה שזה היה רצונו של אביהם.

רוב ימיו של עבד אלבהאא עברו עליו, לצד אביו הנערץ ובני משפחה אחרים, בגלות ובמאסר בערים שונות ברחבי האימפריה העות׳מאנית — בגדאד, אדריאנופול ואיסטנבול, ובעיקר בעכו — הערים שאליהן הם הוגלו או בהן נכלאו במצוות השלטונות העות׳מאנים באשמות ובתואנות שונות. גם כשהוקלו תנאי המאסר הם הומרו בדרך כלל בהגבלות תנועה, מעין מעצר בית, כגון זה שנכפה על הבהאאים בעכו למשך עשרות שנים, מאז שהוגלו אליה בשנת 1868.

המעבר מן המיצר אל המרחב חובק העולם, שהחל להתרחש באמצע העשור הראשון של המאה העשרים, משתקף נאמנה בתולדות חייו של עבד אלבהאא. משהותרו אז כבלי המאסר נפתחו בפניו אופקי היציאה אל מרחבי העולם הגדול. הייתה זו ראשיתה של תקופה חדשה ורבת משמעות בחייו של עבד אלבהאא. הוא החל בשורה של מסעות, תחילה אל האופק הקרוב, מצרים, שאליה נסע ב־1910 לתקופה של כשנה למסע של התאוששות ורענון מחיי הגלות והמאסר שבהן היה שרוי עשרות שנים. נסיעתו למצרים הייתה גם הזדמנות מיוחדת במינה להכיר אינטלקטואלים חשובים, הוגי דעות וסופרים ופקידי ממשל. שנה לאחר מכן, ב־1911, יצא עבד אלבהאא למסע גדול באירופה, שכלל ביקור בצרפת, בשוויץ ובאנגליה. לאחר חזרה לשהייה נוספת במצרים יצא למסעו השני למערב שכלל שוב את צרפת ואנגליה אך הוא הורחב לסקוטלנד, אוסטריה והונגריה, ובהמשכו לארצות הברית ולקנדה. במסעותיו אלה נפגש עבד אלבהאא, שניחן באישיות כובשת וכריזמטית, עם קהלים רבים ומגוונים, הציג בפניהם את רעיונותיו, וכן עלה בידו לעשות נפשות לדת הבהאאית, ולייסד קהילות חדשות במקומות רבים.

לא מעט נכתב על עבד אלבהאא ובכל זאת ייחוד רב יש בספרו זה של ג׳ושוע לינקולן. אין זו רק עוד ביוגרפיה אחת מני רבות עליו אלא תיאור וניתוח מרתקים של פרקים חשובים בחייו תוך העמדתם בהקשר דתי, תרבותי וחברתי רחב. עבד אלבהאא מתואר בה כמנהיג הנטוע היטב לא רק בסביבה התרבותית שבה צמח, איראן במחצית הראשונה של המאה התשע־עשרה, שבתרבותה הדתית ובספרותה היה בקיא מאוד, אלא גם בתרבות הערבית והטורקית, שנסיבות חייו רבֵּי התהפוכות הפגישוהו עִמן. שליטתו יוצאת הדופן בערבית ובטורקית, לצד הפרסית, שפת אמו, פתחה בפני עבד אלבהאא שערים אל אוצרות התרבות של מרבית ארצות המזרח התיכון. קשריו הענפים עם אישים חשובים בני דתות וקבוצות חברתיות שונות ויחסי הגומלין המרתקים שרקם עמהם מתוארים כאן בידי גו׳שוע לינוקלן תיאור מעמיק שיש בו מזיגה מרשימה בין מבט מבפנים — התבוננות של מאמין בהאאי, ספוג אהבה עזה ואף הערצה כלפי עבד אלבהאא וכלפי הדמויות המכוננות האחרות של הדת הבהאאית — ובין מבט מן החוץ, המושתת על קריאה קפדנית וביקורתית של המקורות הבהאאים וספרות המחקר הענפה, המוצגים בספר בבהירות ובקפדנות, וללא נימה אפולוגטית.

בעוד שהספרות הרבה שנכתבה עד כה על עבד אלבהאא התמקדה במידה רבה בתקופת מסעותיו למערב (1912-1911), מעייניו של הספר הזה נתונים לתיאור קורות חייו ופועלו של עבד אלבהאא במזרח התיכון, ביתו במשך יובל שנים. בשלושה היבטים ניכר ייחודו של הספר הנוכחי על פני כל מה שנכתב לפניו: ראשית, בעוד שרוב הספרות על עבד אלבהאא כתובה בידי נוסעים ומבקרים מן המערב והיא מייצגת נקודת מבט מערבית, ספר זה מתמקד בהצגת הפרספקטיבה המקומית, המזרח תיכונית. שנית, עניינו של הספר הנוכחי הוא בתיאור קשריו החברתיים של עבד אלבהאא וקשרי החוץ שלו ובמידה רבה גם בתיאור של יצירתו הדתית והספרותית ואין הוא עוד כרוניקה פְּנים־בהאאית של חייו. שלישית, תיאור קורותיו של עבד אלבהאא ושל הקהילה הבהאאית בתקופה זו נשזרים בתיאור תולדות האזור בשלהי התקופה העות׳מאנית ובראשית תקופת המנדט הבריטי והקורא בה לומד פרק בתולדות התקופה החורג הרבה מעבר לתיאור פרטיקולרי של קורותיה של הדת הבהאאית. קורא בעל עניין בתקופה חשובה זו, שהיא נקודת מפנה בתולדות המזרח התיכון, ימצא בספר אוצר בלום של מידע היסטורי על האזור.

יפה ורבת עוצמה בעיניי בחירתו של גו׳שוע לינקולן לפתוח את סיפור מסכת חייו של עבד אלבהאא דווקא בתיאור מעמד הלוויה שלו, היינו, בנקודת הזמן שבה חייו הגיעו לקיצם. הניסיון ללמוד על אדם מתוך המקום שהוא תופס בחייהם של אחרים ומן הרושם שהטביע עליהם, יש בו כדי ללמד הרבה על האדם עצמו. מסע הלוויה ההמוני, שנערך ב־6 בדצמבר 1921, שבוע לאחר מותו של עבד אלבהאא, יצא מביתו ברחוב הפרסים 7 בחיפה ועשה את דרכו אל עבר המקדש הבהאאי. שם נטמן בחדר סמוך לחדר הקבורה של הבַּאבּ, הלא הוא סַיִּד עלי מוחמד שיראזי, מייסד הדת הבַּאבּית, דת האֵם, שהדת הבהאאִית היא ממשיכתה. היה זה לפי בקשתו של עבד אלבהאא עצמו שמקום מנוחתו יהיה סמוך לקברו של הבַּאבּ, שלמען הבאת עצמותיו לקבורה פעל ללא ליאות, לאחר כשבעים שנה שבהן הועברו בידי מאמיניו ממקום מסתור אחד למשנהו, מחשש שאם ייקבר באיראן יחללו רודפי הדת הבאבית את מקום קבורתו. במסע הלוויה נכחו מנהיגים חשובים בני כל הקהילות בארץ וביניהם ראשי הקהילה המוסלמית, ראשי הכנסייה הנוצרית על זרמיה השונים, בני הדת הדרוזית ונציגי הקהילה היהודית בחיפה. בלטו בין המשתתפים הנציב הבריטי העליון הראשון בארץ ישראל, סר הרברט סמואל; מושל ירושלים, סר רונלד סטורס (Ronald Storrs); מושל פיניקיה, סר סטיוארט סיימס (Stewart Symes) ורבים אחרים. ההספדים שנישאו בפי כמה ממנהיגי הקהילות אף הם מאירים את דמותו רבת הפנים של עבד אלבהאא. קטעים מתוך כמה מן ההספדים הללו מובאים בספר ומאפשרים לקורא לחוש את אווירת המעמד ואת המקום שהיה שמור לעבד אלבהאא בלבותיהם של אנשים רבים כל כך.

בהקדמתו לספר מסביר המחבר כי ממשרדו ברחוב הפרסים 10 בחיפה, מקום שבו מצוי אחד המרכזים האדמיניסטרטיביים של הקהילה הבהאאית בישראל, היה צופה במשך שנים על מעונו היפה של עבד אלבהאא השוכן בצדו האחר של הרחוב, ובגנים המרהיבים העוטפים אותו. מראה הבית וסביבותיו העלו בו הרהורים רבים על דמותו של עבד אלבהאא, הזכירו לו סיפורים על אודותיו שעל ברכיהם גדל כילד וכנער בהאאי, והם שעוררו את סקרנותו להעמיק חקר במסכת חייו המופלאה של עבד אלבהאא, ולימים הביאו אותו להעלאתה על הכתב במונוגרפיה הזאת.

אחד מיעדיה המרכזיים של הקתדרה לחקר הדת הבהאאית באוניברסיטה העברית הוא יצירת ארון ספרים בהאאי, בעיקר בעברית ובערבית, שישקף מחקר מעמיק על הדת הבהאאית ויעמוד לרשותם של קוראים שוחרי דעת שיש להם עניין בהכרתה. ראשיתה של יוזמה זאת היא בפעילותו של עמיתי פרופ׳ משה שרון, מייסד הקתדרה, שעמד בראשה למעלה מעשרים שנה. שרון פרסם במסגרתה את ספרו החשוב ״הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה ׳הספר הקדוש ביותר׳״ וכן מהדורה דו־לשונית עברית־ערבית של ״המילים הנסתרות״, חיבור קצר אך רב־משקל, פרי עטו של בהאא אללה. פרסום ספרו של ג׳ושוע לינקולן הוא צעד ראשון בהנעתה מחדש של יוזמה זו. כולי תקווה שהפרסומים הבאים לא יאחרו לבוא.

יבואו על הברכה ג׳ושוע לינקולן ושורה של עמיתות ועמיתים שסייעו בעדו בעבודתו על הספר, הזוכים כולם לתודתו בהקדמתו לספר.

הקדמה

כפי שקורה לעיתים קרובות, תולדות חיַּי הן שהובילו אותי לכתיבת הספר הזה. לאורך שש שנים משרדי, ששכן ברחוב הפרסים 6 בחיפה, השקיף על מעונו היפה והשמור היטב של עבאס אפנדי — בשמו המוכר והידוע בעיר — הנמצא בבניין מספר 7 שבצדו האחר של הרחוב. משולחן עבודתי יכולתי לצפות על הבניין המרשים לכל אורך שעות היום. ובלכתי ברחוב, כל הסיפורים ששמעתי בילדותי כילד בהאאי על אודות עבד אלבהאא — בשמו המוכר בקרב הבהאאים — חזרו והציפו את תודעתי. מחויבותי כמזכיר הכללי של הקהילה הבהאאית הבינלאומית (2013–2019) הובילה אותי לאתרים רבים שבהם עבאס אפנדי חי ופעל בפלשתינה העות׳מאנית. אלו מצויים כיום בצפונה של מדינת ישראל החל מעכו דרך הכפר מַזְרעה,1 טבריה, הכפרים הדרוזיים בגליל וכלה בגדה המזרחית של הירדן.

ידו של עבאס אפנדי, כך גיליתי, הייתה מעורבת בכל. באחת הפגישות שלי בגליל המערבי עם השייח׳ מווַפַק טריף, ראש העדה הדרוזית בישראל, הוא שיתף אותי בסיפורו המשפחתי שנסוב סביב עצה שהעניק עבאס אפנדי לאבי סבו, שייח׳ מוחמד טריף, כאשר זומן זה האחרון בידי הסולטן העות׳מאני עַבְּד אלחַמִיד לאיסטנבול בשנה שקדמה למלחמת העולם הראשונה. סיפורים דומים שמעתי מפי סמיר עאסי, מי שכיהן כאמאם של מסגד אלג׳זאר בעכו. בארוחת ערב שנערכה על ידי האגודה הערבית־נוצרית של חיפה, מצאתי את עצמי משוחח על אודות עבאס אפנדי עם נכד של אחד הבנאים שעבדו בעבורו על הר הכרמל. במרוצת השנים עלה בידי להתחקות אחר עקבות של קשרים שרקם עבאס אפנדי בביירות, באלכסנדריה ובקהיר. בעמאן, צצו סיפורים על מיזמים חקלאיים בכפר עַדַסִיֶּה. צצו ועלו סיפורים גם על חברי הקהילה הבהאאית בעיר באקו שבאזרביג׳אן בתקופה הטרום סובייטית, שזכו להדרכתו.

הכשרתי האקדמית בתחום היחסים הבינלאומיים וכן בלימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון, הגבירו את סקרנותי באשר להקשר הלבנטיני — האזורי, ההיסטורי והחברתי — של חיי עבאס אפנדי. בהמשך הגעתי למסקנה שהידע על היקף פעילותו עודנו חלקי ומקוטע.

בהאאים בני ארצות המערב נטו להתייחס בעיקר לתיעוד שנכתב באנגלית במהלך ביקוריו באירופה וצפון אמריקה בשנים 1912-1911, ולעיתים הסתפקו ברישום תמונת דיוקן מצומצמת עוד יותר של עבד אלבהאא שעלתה מתוך כתיבתם של עולי רגל מן המערב שהעזו להגיע לעכו בדרך הים, ושהו בה פרק זמן לפני מלחמת העולם הראשונה או לאחריה; באופן דומה בהאאים מבני המזרח התבססו על תיאורים של מבקרים שנכתבו בפרסית. תיאורים אלו מתמקדים בדמותו של עבאס אפנדי כשחקן יחיד או ביחסיו עם הקהילה הבהאאית הקטנה בעכו. תיאוריהם של עולי הרגל הללו כמעט שאינם עוסקים בפרטי המפגשים החברתיים שקיים ובמשמעויותיהם ואף לא בקשרים שיצר עם אישים וקבוצות או בהקשרים החברתיים הרחבים יותר של פעילותו.

בעוד שעבד אלבהאא עצמו הבין הבנה עמוקה את הסביבה הערבית שבתוכה חי ופעל, לרוב הבהאאים שתיעדו את חייו ופועלו, למעֵט כמה חריגים, לא היה ידע או הבנה מסוג זה. יתר על כן, למרות מודעותם של שכניו הרבים של עבד אלבהאא — מקרב המוסלמים, היהודים והדרוזים שחיו בפלשתינה העות׳מאנית — לנוכחותו בקרבם, היה להם מושג קלוש למדיי על חייו ועל תורתו, ואף פחות מכך על היקף השפעתו. ברחבי המזרח התיכון ובאזור המפרץ הפרסי פני הדברים לא היו שונים.

תיאורים מקיפים יותר על התקופה מתמקדים בעת ובעונה אחת בנרטיבים מרכזיים ומתעלמים מנקודת המבט של קהילות מיעוטים. כמעט כל המחקר העוסק בעבד אלבהאא בחמישים השנים האחרונות נעשה בידי בהאאים, פורסם בבתי הוצאה בהאאים, ונועד בעיקרו לקהל קוראים בהאאי. יוצא הדופן הראוי לציון הוא ספרו של אוליבר שארברודט (Scharbrodt) האיסלאם והאמונה הבהאאית — מחקר משווה על מוחמד עבּדו ועבד אלבהאא עבאס (Islam and the Bahā’ī Faith: A Comparative Study of Muhammad ‘Abduh and ‘Abdul-Bahā ‘Abbās). למרבה ההפתעה, עבד אלבהאא עבאס לא זכה עדיין במקום הראוי לו בכתיבה ההיסטוריוגרפית.

מבחינה מתודולוגית ספר זה הוא חיבור המושתת על חיבורים קודמים. הספר מבקש לשלב ולמזג את המידע הקיים על חייו, פועלו וכתביו של עבאס אפנדי, תוך מתן תשומת לב מיוחדת להקשר ההיסטורי והזיקות החברתיות לאזור הפעולה שלו בלבנט. בכל מקרה שהדבר נראה לי נחוץ ורלוונטי, הסתייעתי בספרו של המלומד הבהאאי האיראני חסן בַּליוזי (Balyuzi), עבד אלבהאא: מוקד הברית של בהאא אללה (‘Abdul-Bahā: Centre of the Covenant of Bahā’u’llāh), שפורסם באנגלית ב־1971, חמישים שנה אחרי מותו של עבד אלבהאא.

תוכנו וסגנונו של ספר זה מלמדים שהוא נועד בראש ובראשונה בעבור קהל קוראים בהאאי. בליוזי הסתמך בעיקר על מספר ביוגרפיות בפרסית שנכתבו במהלך חיייו של עבד אלבהאא, או בסמוך למותו. אולם, על אף שהביוגרפיה של בליוזי נשענת על מצע רחב של מקורות, יותר מאשר הביוגרפיות הקודמות שנכתבו עליו, פחות מעשירית מספרו מתייחסת למחצית חייו הראשונה של עבד אלבהאא, טרם מותו של בהאא אללה ב־1892, בעוד שכמעט מחצית הספר מוקדשת לשלוש שנות המסעות של עבד אלבהאא (1913-1911).

מכל מקום, יובל השנים האחרון הוא בעל חשיבות רבה מאין כמותה מבחינת היקף החומר ההיסטורי החדש על חייו ופועלו של עבד אלבהאא העומד לרשותנו והמחקר הרענן על היבטים חשובים במסכת חייו שהתוסף בפרק זמן זה. אני אסיר תודה למספר חוקרים שהתמסרו לתחום מחקר זה וביניהם נג׳אתי אלקן (N. Alkan), שעסק במחקר על קשריו של עבד אלבהאא עם אישים עות׳מאנים וטורקים; רוברט סטוקמן (R. Stockman) — על מסעותיו של עבד אלבהאא לאמריקה; סולי שאהוואר (S. Shahvar) על בתי הספר הבהאאים באיראן; הודא מחמודי (H. Mahmoudi) וג׳אנט ח׳אן (J. Khan) על ״לוחות האג״.

ספר זה נסמך גם על מסמכים פרטיים של אישים מתוך הקהילה הבהאאית ומחוצה לה — למשל יומנה של בַּאהִיֶּה, אחותו של עבד אלבהאא, שַכִּיבּ אַרְסְלאן, מוחמד עַבְּדו, רחל ינאית בן־צבי, הלל יפה — אשר כולם חיו בימי עבד אלבהאא עבאס במזרח התיכון, נסעו עמו או אליו, התכתבו אתו ובאו עמו במגע בדרך זו או אחרת.

לבסוף, בכתיבת ספר זה זכיתי ליהנות ממגוון רחב של מחקרים היסטוריים, פוליטיים וחברתיים שנכתבו לאחר הוצאתו לאור של ספרו של בליוזי. ביניהם: השלום האחרון — כך נוצר המזרח התיכון המודרני 1922-1914 של דיוויד פרומקין העוסק בנפילת האימפריה העות׳מאנית; התקפת הארבה ב־1915 (The 1915 Locust Attack) מאת זַכַּרִי פוסטר (Foster); יהודי חיפה הספרדים והמזרחים (The Sephardi and Oriental Jews of Haifa) מאת משה נאור. מחקרים אלה מעמיקים את הבנתנו את התקופה ואת הפוליטיקה, את השפעותיהן של תהפוכות המלחמה, המחלות והרעב, וכן את השפעות האישים המעורבים ואת הממד החברתי בפעילותם. כללתי פרק על מסעותיו של עבד אלבהאא למערב, שכן הם חלק בלתי נפרד מחייו ולעיתים הם מתייחסים ישירות ללבנט (למשל, הקשר שיצר עם הסופר גִ׳בְּראן חַ׳לִיל גִ׳בְּראן), והם עשויים לעניין קוראים בני המזרח התיכון שאינם בקיאים בנושאים החברתיים שהעסיקו את בני התקופה (כגון: גזענות וזכויות נשים) שבהם היה עבד אלבהאא מעורה בפומבי.

אני אסיר תודה לפרופ׳ מאיר בר־אשר, ראש הקתדרה לחקר הדת הבהאאית באוניברסיטה העברית בירושלים, על שהכיר בערכו של מחקר זה וליווה אותו עד לפרסומו. הוא ליווה את הכנתו של הספר בגרסתו המקורית באנגלית, קרא טיוטות רבות שלו וסייע בעריכתו; ונרתם לערוך את התרגום העברי של הספר המוגש עתה לקוראי העברית. כמו כן ברצוני להודות לעמיתים ולעמיתות האלה על הליווי והתמיכה שזכיתי להם מצדם במהלך כתיבת הספר: נסרין באדי אח׳תרח׳אורי (N. Badi Akhtarkhavari), אֶלְהַאם אַפנאן (E. Afnan), טיפאני בֶּטְס רַזאווי (T. Betts Razavi), ג׳ני פלדמן (J. Feldman), אומיד ע׳אמע׳אמי (O. Ghaemmaghami), הולי הֶנסון (H. Hanson), וונדי הלר (W. Heller), איתן ישי, רכז הקתדרה, אלברט לינקולן (A. Lincoln), הודא מחמודי (H. Mahmoudi), מוג׳אן מומן (M. Momen), אַיְמַן רוחאני (A. Rouhani), דיוויד רוטשטיין (D. Rutstein), סולי שאהוואר (S. Shahvar), הת׳ר סימפסון (H. Simpson), סֵיפֵר תבריזי (S. Tabrizi), רוברט ויינברג (R. Weinberg) וכריסטופר ווייט (C. White). אני מבקש להכיר טובה מיוחדת לפרופ׳ סוהיל בושרואי (S. Bushrui) ז״ל מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות ולימים איש אוניברסיטת מרילנד. בושרואי, שהיה יליד נצרת והתחנך באזור, עורר את סקרנותי כבר לפני שלושים שנה באשר למערכת היחסים הענפה של עבד אלבהאא עם העולם הערבי, וזכיתי לראיין אותו על נושא זה ב־2015, זמן קצר לפני מותו.

בשלב מוקדם של כתיבת מחקר זה, התחוור לי שאיני יכול להקיף בו את כל מגוון העמדות והדעות שהיו צריכות, למיטב הבנתי, להשתקף בספר העוסק בתיאור חייו של עבד אלבהאא. בחלוף מאה שנה ויותר מאז מותו, חשוב להתבונן בעבד אלבהאא באמצעות מגוון רחב של נקודות מבט, להכיר בהן ולחשוף אותן, להשוות ביניהן ולחבר אותן באמצעות ניתוח אינטגרטיבי ומעמת גם יחד. יחידים וקבוצות שמעו והבינו את עבד אלבהאא באופנים שונים, וחשו שהוא יוצר עמהם קשרים בדרכים מגוונות. הרחבת אופק ההתבוננות, והתייחסות למספר רב של נקודות מבט, והעמדתן בהקשרן המלא מבחינת הזמן והמקום — גם אם מדובר בנרטיב מורכב יותר — עשויה לסייע להבחין טוב יותר בין האוניברסלי לבין הייחודי, ובין המופשט לבין היישומי, ובהמשך — לשחרר אותנו מתפיסות פשטניות המתיימרות לקבוע מי היה עבד אלבהאא ומה עשה.

ספר זה הוא תרומה לגוף ידע ההולך וגדל של מחקר ושיח על נושאים שהעסיקו את עבד אלבהאא והשתקפו בחייו וביצירתו. היסטוריונים בעתיד יוסיפו על כך משלהם. בעודי מצפה בכליון עיניים לתובנותיהם ולתגליותיהם, הרי לפרשנויות המוצעות במחקרי זה ולמגבלותיו אני נושא באחריות לבדי.

ג׳ושוע לינקולן

ספטמבר 2024

1 הכפר מזרעה שכן בסמוך לנהריה ובו עמד בית הקיץ שבו התגוררה משפחתו של בהאא אללה בשנים 1879-1877.

כתיב, תעתיק והפנייה למקורות

שמות ומונחים בערבית ובפרסית נכתבו בתעתיק על פי הכללים המקובלים בפרסומים מדעיים. חרגנו מכך רק בכתיבת שמות ומונחים שנעשו שגורים בשפה העברית. אלה נכתבו בכתיב מלא. שמות ומונחים שאינם שגורים נוקדו בניקוד מלא. הנה תעתיק האותיות בערבית ובפרסית, שאין להן מקבילות בעברית:

באשר למינוח — בשל מספר השפות שבהן כתובים המקורות הבהאאים — ערבית, פרסית, טורקית עות׳מאנית, עברית, אנגלית וצרפתית — וההגיות השונות המשמשות בכל אחת מהן (שאף השתנו במרוצת השנים), ניתנה הבכורה לתעתיק על פי הערבית במקרים של מילים משותפות לערבית ולפרסית או לערבית ולטורקית. למשל: העדפנו את הכתיב טהראן (על דרך הערבית) ולא תִהְראן (על דרך הפרסית); מוחמד (ולא מוֹהַמַּד כנהוג בפרסית או מֶהְמֵט כנהוג בטורקית).

בשמות מקומות נטינו לכתיב הרווח בעברית. כך למשל ביכרנו את הכתיב טורקיה וטורקית על פני הכתיב, על דרך הערבית, תורכיה ותורכית; כן נקטנו את הכתיב כורדיסטאן, טורקמינסטאן (ולא כורדיסתאן, תורכמנסתאן) וכדומה.

מספר תארי כבוד — כגון אע׳א (Āghā), מירזא (Mīrzā), ח׳אנום (Khānum) — הושמטו כדי לפשט את הכתוב, למעֵט במקרים שבהם תארים אלה מעידים על מעמד חברתי בעל משמעות, כגון התואר ״שייח׳״ לחכמי הדת הדרוזים בגליל.

הפריטים הביבליוגרפיים בשפות אירופאיות נערכו על פי שיטת הכתיבה האקדמית של אוניברסיטת שיקגו (Chicago Manual of Style, מהדורה 17). ההפניות לכתבי הקודש הבהאאים ולשאר הספרות הבהאאית הן לספרייה הבהאאית הדיגיטלית (www.bahai.org/library) אלא אם כן צוין אחרת.

פרק ראשון: מבוא

יובל שנים בלבנט

ב־29 בנובמבר 1921, בתקופה של תסיסה חברתית ופוליטית הולכת וגוברת, יותר מעשרת אלפי אבלים — מוסלמים, נוצרים, יהודים, דרוזים ובהאאים שהגיעו ממזרח וממערב, ובהם נשים, גברים וילדים — נאספו לטקס הלוויה של עבד אלבהאא עבאס, ראש הדת הבהאאית, במקום שמוכר היום כרחוב הפרסים בחיפה בין השכונה הערבית ואדי ניסנאס והמושבה הגרמנית.2 משם עשתה השיירה את דרכה בהר הכרמל לחורשת זיתים במעלה המדרון. כך תיאר את המעמד העיתון המקומי בערבית אלנַפיר בגיליונו מיום 6 בדצמבר 1921:

מסע הלוויה הובל בידי כוח שוטרים עירוני ששימש משמר כבוד; אחריהם צעדו חברי תנועות ״הצופים״ של הקהילות המוסלמיות והנוצריות בחיפה, אוחזים בדגליהם. בעקבותיהם צעדה מקהלה מוסלמית שדקלמה פסוקי קוראן. בראש המנהיגים המוסלמים צעד המופתי, ומספר כוהני דת נוצרים מהקהילות הלטינית, היוונית והאנגליקנית. מאחורי ארון הקבורה צעדו חברי המשפחה הקדושה, וכן הנציב העליון — סר הרברט סמואל; מושל ירושלים — סר רונלד סטורס (R. Storrs); מושל מחוז הצפון — סר סטיוארט סיימס (S. Symes); פקידי ממשל, נציגים קונסולריים של מספר ארצות שגרו בחיפה; אישים ידועי שם מכל קהילות חיפה וכן קהל מלווים גדול שכלל גברים, נשים וטף.3

נאומי ההספד נישאו בידי תשעה דוברים בעלי תפקידים דתיים, פוליטיים ותרבותיים מהקהילות המוסלמיות, הנוצריות והיהודיות המקומיות.4 בהספדים ניכרה הנימה האישית, והודגש בהם ההקשר החברתי של התקופה.5 כך לדוגמא, יוסֻף אלחַ׳טִיבּ, המספיד החיפאי המוסלמי הפנה לקהל כמה שאלות רטוריות:

על מי אתם מתאבלים? האם אתם מבכים את מותו של מי שאך אתמול היה מוּרם מעם, ועם לכתו מאיתנו גדולתו מתעצמת עוד יותר? האם אתם מבכים את מי שקרוי בפיכם מורה דרך ופילוסוף? אין צורך לבכות על מי שהלך אל חיי נצח. עליכם להתאבל על אובדן הטוב והאדיבות! התאבלו על אובדן הידע והנדיבות! בְּכוּ על עצמכם מפני שאתם הפסדתם!... די לומר שהוא הותיר בלִבנו — נדיבות וחסד, ועל לשוננו — משפטים ראויים.

מוחמד מוראד, המופתי של חיפה, התייחס למותו של עבד אלבהאא כ״אסון״:

עבד אלבהאא היה משכמו ומעלה בכל מישורי חייו: הוא היה גאון, בעל אישיות מרשימה, ששמו הטוב הלך לפניו. הוא נודע בכל רחבי העולם ממזרח וממערב. למעמדו זה זכה מכוח עבודתו הבלתי נלאית. הכול הוקירו אותו הוקרה עמוקה הודות לעזרה שהושיט לחסרי ישע ולעידוד שהציע לגלמודים ולנואשים. עבד אלבהאא היה מלומד דגול ומורה מצוין.

אבראהים נסֿאר, סופר נוצרי יליד ביירות, הוסיף:

אני מבכה את מותו של מורי, וכל מי שהכירוֹ מבכה, כמוני, את לכתו של מורה דגול... הֱיו בטוחים שעבד אלבהאא יישאר לעד חי ביניכם ברוחו, במילותיו, באמרותיו, בתכונותיו, ובכל הוויתו. אנחנו נפרדים מגופו של עבד אלבהאא, כיוון שגופו נעלם מעינינו. אולם רוחו לעולם לא תיטוש את תודעתנו, מחשבותינו ולִבנו, וזכרו לא ימוש מחיינו.

מוחמד סַֿפַדי ספד לו באחת מן הקינות החרוזות שנקראו באותו מעמד: ״אקונן עליך בדמעות כל עוד נשמה באפי. כמה פעמים מחית את דמעותיי במו ידיך ...לו יכולתי הייתי מחבר שיר מניצוצות הכוכבים, שיבטא את תהילתם של בני האדם לעבד אלבהאא״. שיר קינה, שנכתב בידי משורר נוצרי צעיר מחיפה, וַדִיע פארִס אלבוסתאני חותם בדברים נרגשים: ״נתחזק באמצעות הקבר הזה והשוכן בקרבו; ברית האהבה והמסירות תישאר בינינו לעד״.

הסופר המוסלמי יליד סוריה עבד אללה מוחְ׳לִסֿ הוסיף בלב דואב להעלות את זכרונותיו הנוגים:

אבקש את סליחתכם אם אכשל במילוי חובת הנאמנות או אם לא אוכל לגמול לזה שהסתלק מאיתנו את השבח שהוא ראוי לו. זאת כיוון שלשוני נמוגה מזכרונות ענוגים ולב שבור. דבריי היום הם פצע שותת, לא מילים; הם דמעות, לא משפטים.

לאחר סיום הספדו של הבישוף בסיליוס ראש הכנסייה הקתולית בחיפה, אחד מאחרוני הדוברים היה שלמה בוזגלו, יליד מרוקו, ממנהיגי איחוד הקהילות הספרדיות, וסגן נשיא מועצת הסוחרים של חיפה,6 שנשא את דבריו בצרפתית:

בעידן של פוזיטיביזם קיצוני ומטריאליזם חסר גבולות מפתיע ונדיר למצוא פילוסוף בעל אופקים רחבים כמו אלו שבהם ניחן המנוח עבד אלבהאא עבאס, שדיבר לליבותינו, לרגשותינו, ובעיקר ביקש לחנך את נפשותינו באמצעות הטמעת עקרונות נעלים, המוכרים כתשתית של כל הדתות והמוסר הטהור. בכתיבתו, בדברים שאמר בשיחותיו האישיות, וכן בדיונים שקיים עם מעריצים משכילים ונלהבים ביותר של תיאוריות כיתתיות שונות הוא ידע איך לשכנע. הוא ידע תמיד איך לזכות באמוננו. הסתמכותו על דוגמאות מחיי היומיום היו בעלות עוצמה מיוחדת. חייו האישיים והציבוריים היו מופת להקרבה אישית וצניעות למען אושרם של אחרים. הפילוסופיה שלו הייתה פשוטה, ובזאת גדלותה. היא תואמת את האופי האנושי, שמאבד מגדולתו כאשר הוא נכנע לכוחן של דעות קדומות ואמונות תפלות.7

השאלות שמעמד הלוויה עורר

היום, מאה שנים מאוחר יותר, אפשר לומר כי לא מדובר רק בתיאור של מסע לוויה יוצא מגדר הרגיל אלא בראש ובראשונה באיכותם של ההספדים שנישאו אחרי ארון הקבורה בהר הכרמל והציפו את שאלות המפתח: מי היה עבד אלבהאא עבאס? מה פשר הגודש הזה של דברי צער והוקרה על מותו של מנהיג מקומי של קהילה בהאאית קטנה, פרסית ברובה, שעל פי מקורות פלשתינאים משנת 1922, מנתה בסך הכול כ־265 נפשות? מדוע אישים דרוזים, מוסלמים, ויהודים רמי מעלה, ואין צריך לומר מפקדים בריטים בכירים, נכחו בלוויה? כיצד הגלות ארוכת השנים והמעצר שקדם לה בבית הסוהר של עכו יכולים להסביר השפעה שכזו? מהי ״הפילוסופיה״ שאליה התייחס בוזגלו בדבריו? ומה הייתה המורשת שהותיר עבד אלבהאא אחרי יובל שנים של חיים בארץ הקודש?

לאמיתו של דבר, אף כי למסעותיו לאירופה ולצפון אמריקה בין השנים 1913-1911 היה תפקיד מכריע בהפצת תורתו של אביו, והפצת העקרונות הבהאאים המרכזיים לקהל בינלאומי רחב, היה זה בפלשתינה העות׳מאנית — ומאוחר יותר הבריטית — שעבד אלבהאא עבאס חי את רוב שנות חייו, ובה באה לידי ביטוי עיקר השפעתו.

אי אפשר להבין את חייו ופועלו של עבד אלבהאא עבאס בלי להתייחס לחוויות חייו המכוננות. הוא היה בן שמונה שנים בשנת 1852, כאשר התלווה לאביו במסעו מאיראן מולדתם לגלות שנמשכה לאורך כל חייהם. הוא בילה עשר שנים (1863-1853) משנות ילדותו בעיראק, וכחמש שנים כנער (1868-1863) באיסטנבול ובאֶדירְנֶה.

כאשר הגיע עבד אלבהאא בשנת 1868 לפלשתינה העות׳מאנית, שהייתה אז חלק מסוריה הגדולה, ובמהלך שהייתו בבית הסוהר בעכו, הוא דיבר פרסית, ערבית וטורקית עות׳מאנית באופן שוטף. למעֵט שלוש השנים שבהן נסע למצרים, לאירופה ולצפון אמריקה (1913-1910) הוא חי את רוב חייו — כיובל שנים — בפלשתינה.

הלבנט, שלא כמו היום, היה אז יחידה טריטוריאלית אחת. כאשר השלטונות הטורקים לא הטילו על עבד אלבהאא מגבלות תנועה ולא הגבילוהו לשהייה בעכו ובסביבתה בלבד, מסעותיו נערכו באזור שגבולותיו השתרעו מביירות (היום בלבנון) בצפון עד לעַדַסִיֶּה (כיום בירדן), יישוב בהאאי ששכן ממזרח למדרון המזרחי של הבקע הסורי אפריקאי — במזרח; בדרום — קהיר, ומערבה ממנה — אלכסנדריה (שבמצרים). זהו המרחב הגיאוגרפי שבתוכו חי ופעל עבד אלבהאא בעידן של תהפוכות היסטוריות, ובו יצר קשרים חברתיים ענֵפים, הנהיג את הקהילה הבהאאית הקטנה והפגיעה והגן עליה ומאוחר יותר — פעל למען צמיחתה לקהילה גלובלית. מכאן הניע מיזמים חברתיים וקהילתיים שונים לפיתוחן של קהילות בהאאיות במרכז אסיה, בצפון אמריקה ובדרומה.

2 למידע נוסף על הדת הבאבית והדת הבהאאית, ראו: סמית, הדת הבאבית והדת הבהאאית; מומן, מבוא קצר לדת הבהאאית. לסקירה קצרה על תולדות הדת הבהאאית, ראו: אלקן, ״עבד אלבהאא עבאס״. המקור המקוון השלם ביותר של כתבי הדת הבהאאית הוא האתר www.bahai.org/library.

3 ראו: אלנפיר, חיפה, 6 בדצמבר 1921; הודפס מחדש בתרגום אנגלי בכתב העת כוכב המערב, כרך 12, גיליון 17 (1922) עמ׳ 261.

4 בנוסף לסר סטיוארט סיימס (Sir S. Symes) שייצג את שלטונות המנדט הבריטי, נאמו בלוויה: יוסף אלח׳טיב, פוליטיקאי חיפאי ומייסד אגודת אלמונתדא ב־1919; אִבראהים נסֿאר, סופר נוצרי מהולל יליד ענבתא שהתחנך בביירות; מוחמד מוראד, המופתי של חיפה; עבד אללה מוח׳לִסֿ, יליד חלב, שכתב לעיתונים פוליטיים וספרותיים, עסק במסחר ועבד בפרויקט הקמת מסילת הברזל החיג׳אזית, והיה חבר באגודה המדעית של דמשק; שייח׳ יונס אלח׳טיב, שקרא בלוויה שיר שחיבר לרגל המאורע; הבישוף באסיליוס, ראש הכנסייה היוונית־קתולית בחיפה; וַדיע אלבוסתאני, משורר, מתרגם וסופר נוצרי; שלמה בוזגלו מאיגוד היהודים הספרדים; והשיח׳ אסעד שוקיירי, שנולד בעכו בשנת 1860, וכיהן כשופט במערכת המשפט העות׳מאנית בגליל ובסוריה.

5 קטעים אלו מהנאומים לקוחים מכתב העת כוכב המערב, כרך 12, גיליון 17 (1922), עמ׳ 267-261.

6 נאור, ״היהודים הספרדים והמזרחיים,״ עמ׳ 1023. בוזגלו למד בפריס ולימד בבית הספר של רשת כל ישראל חברים (כי״ח) בחיפה, בחלב ובדמשק, וכן בבית הספר העברי של הקהילה היהודית בקהיר. בתום מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לחיפה.

7 בלומפילד ושוגי אפנדי, פטירתו של עבד אלבהאא, עמ׳ 12 ושם מובא ההספד בלשון המקור (צרפתית).

מבנה הספר

כעת, בחלוף מעט יותר ממאה שנים למותו, נראה שהגיע הזמן הראוי להתבוננות רטרוספקטיבית בחייו, תוך נתינת הדעת על ההקשר האזורי ויחודו בחייו, בפועלו ובדבריו של עבד אלבהאא עבאס. מחקר זה מבקש למקם את עבאס אפנדי (בשמו המוכר בציבור) בהקשר של הלבנט, האזור שהפך להיות ביתו בגלות, ולהבין את מעגלי השפעתו באזור זה ומחוצה לו.

פרק ההקדמה פותח בהתייחסות לסוף ימיו של עבד אלבהאא עבאס במטרה להציג שאלה — המתבקשת מתוך החידה לכאורה שעורר מעמד הלוויה שלו — על אודות הממד החברתי והמקומי של חייו, דבריו ומעשיו. על יסוד הצגה כרונולוגית למדיי של מהלך חייו, פרקי הספר מציגים רבדים אלו בחייו ומבקשים לתת מענה אנליטי ומהותי לשאלה זו.

הפרק הראשון סוקר את תקופת ילדותו ונעוריו על רקע הגירוש מאיראן בשנת 1852 וההגליות שבאו בעקבותיו ואשר הובילו לכליאתו בבית הסוהר של עכו בשנת 1868 בהיותו בן 24. הפרק מתמקד בתהליך ההתבגרות שלו — כאשר עבר משלטונם של הקאג׳ארים באיראן לתחומי השליטה של האימפריה העות׳מאנית — ובתפקיד המרכזי שמילא כעוזרו ומגנו של אביו, תפקיד שבו הגיע לשיאו בשנת 1877 כאשר בהאא אללה הורשה, הודות למאמצי בנו, לצאת מחוץ לחומותיו של בית הסוהר של עכו.

שלושת הפרקים הבאים הם ליבת המחקר: ״המעבר להנהגת הקהילה (1877–1901)״ מתחקה אחר עליית קרנו החברתית של עבד אלבהאא בפלשתינה העות׳מאנית, ובכלל זה הקשרים המוקדמים שיצר, חלק מהיוזמות החברתיות שלו וכתבים עיקריים שפרסם על נושאים מקומיים אקטואליים לזמנו. הפרק עוסק גם בשאלת הירושה שהתגלעה עם מות אביו בהאא אללה בשנת 1892 והקשיים שעמדו בדרכו בראשית הנהגתו הדתית. הפרק ״מסֶגֶר למסעות במערב (1901–1913)״ בוחן את תגובתו לאתגרים הפנימיים ולסיכונים החיצוניים שעמם התמודד לפני שחרורו בשנת 1908. אחר כך נסקרים שלושת החורפים שבילה במצרים (1911–1913), מסלול מסעותיו האינטנסיבי באירופה ובצפון אמריקה, והדיונים החברתיים שערך במהלכם. הפרק ״מלחמת העולם הראשונה ושנות חייו האחרונות של עבד אלבהאא (1913–1921)״ עוקב אחרי ההכנות וההתמודדות עם האתגרים שניצבו בפניו ובפני הקהילה הבהאאית באזור בעקבות מלחמת העולם הראשונה. סיום המלחמה בשנת 1918 הביא לקשרים נוספים — מקרוב ומרחוק, עם מאמינים, שכנים, ושחקנים אזוריים אחרים — וכן לתכנים, התכתבויות ותגובות, שהעסיקו את עבד אלבהאא בשנים האחרונות לחייו.

פרק הסיום נוקט מהלך רפלקטיבי וחוזר לשאלת המקור באמצעות סקירה של מורשתו הכתובה של עבד אלבהאא; הערכה מחודשת של יחסיו עם העולם הערבי ותרבותו; בחינה ממוקדת של החזון והשיטה אשר לפיהם הוביל את הצמיחה הבינלאומית של הדת הבהאאית; והערכת ההשלכות של פועלו בכל הנוגע לפיתוח חברתי, כלכלי וקהילתי (במיוחד בכל הנוגע לחינוך, למוסדות קהילתיים ולפיתוח חקלאי בר־קיימא).

ספר זה מציג סקירה השוזרת למִרקם אחד את הקשיים, האתגרים והסבל שחווה עבד אלבהאא מחד גיסא, וכנגדם — היוזמה, הכריזמה החברתית, הנחישות וההישגים שצבר, מאידך גיסא. ובנוסף לכך — הוא מציג לקורא אדם בעל תכונות אציליות, שהייתה לו חיבה עמוקה לתושבי האזור על מגוון הזהויות המאפיינות אותם. פעילותו היומיומיות הייתה מבוססת על חזון מלא תקווה ביחס לטבע האדם ולעתידו. חזון זה, פרי תורתו הרוחנית של אביו — בהאא אללה, עמד בניגוד חריף לאירועים ההיסטוריים הסוערים שהתרחשו באזור במהלך חייו.

פרק שני

ילדות, נעורים, גלות ומאסר (1877-1844)

התינוק שנולד ב־22 במאי 1844 למשפחת אצולה בטהראן נקרא עבאס, על שם סבו, ומאוחר יותר אימץ את הכינוי עַבְּדֻ אלְבַּהַאא שמשמעו ״עבדו של בהאא [אללה]״. עבאס היה בנו בכורו של מירזא חוסיין עלי, שנודע לימים בשם בהאא אללה, ושל אשתו אַסִיֶּה. הוא הגיח לאוויר העולם בשעה שניתנה בה הצהרה מסעירה על התחדשות הדת בעיר שיראז, אלפי קילומטרים דרומית למקום הולדתו. היה זה הלילה שבו סַיִּד עלי מוחמד שיראזי הכריז על עצמו כ״בַּאבּ״, כלומר כ״שער״ לעידן חדש בהיסטוריה של הדת.8 הצהרה זו ומשמעויותיה עיצבו את מהלך חייו של עבד אלבהאא עבאס.

ילדות ונעורים בפרס ובעיראק

אף כי ילדותו הייתה נוחה ומפנקת, בעודו נער צעיר השתנו חייו באופן דרמטי בגלל תמיכתו הגלויה של אביו בבַּאבּ. לא חלף אלא זמן מועט עד שהמשפחה נותרה חסרת כל בשל גל הרדיפות שהציף את איראן, בעקבות ההתנקשות בחייו של השאה נאסֿר אלדין בידי שניים מנאמני הבַּאבּ, שפעלו מתוך מצוקה וצער על הוצאתו להורג של הבַּאבּ בשנת 1850.

אחד העדים כתב:

כל מי שנקרא בַּאבּי (חסיד של הבַּאבּ) יואשם מיד בביצוע פשעים חמורים ואפילו ברצח. אנשי דת רבים, שדרישותיהם לא נענו בידי אדם כלשהו, האשימוהו מיד בהיותו בַּאבִּי, ודאגו שיחוסל... כל אימת שהשׁאה ביקש להיפטר מאדם או ממשפחה הוא היה מכריז עליהם כבַּאבִּים. מושלי מחוזות ברחבי איראן צברו סכומי עתק בדרך זו; הרגו אנשים רבים והטילו טרור על משפחות רבות. הדבר נעשה על יסוד האשמות בלבד, ללא כל חקירה, בירור, גביית עדויות או הוכחות בפועל.9

הרדיפות שהבַּאבִּים היו נתונים להן זעזעו את כל מי שצפה בהן מן הצד. כך כתב אזרח שוויצרי שחי באיראן באותה עת:

לא רק המוציאים להורג וההמון לקחו חלק בטבח. לעיתים גם אנשי שררה היו מפקידים בַּאבִּים אומללים בידי אישים נכבדים, והפרסי שלו נמסרו היה שמח מאוד ואף ראה כבוד לעצמו לטבול את ידיו בדמם של קורבנות חסרי ישע אלה. חיילי חיל רגלים, פרשים, חיילי ארטילריה, אנשי משמר המלך, חברי גילדות מקצועיות ועוד — נטלו כולם חלק בשפיכות הדמים הזאת... עתה, איני יוצא עוד מביתי כדי שלא לחזות במראות האימה הללו. לאחר רציחתם של הבַּאבִּים האלה גופותיהם בותרו לשני חלקים. לעיתים הן מוסמרו לשערי העיר ופעמים הן הושלכו כמזון לכלבים ולתנים.10

בהאא אללה, שהיה אחד התומכים המרכזיים של הבַּאבּ, נאסר. כליאתו בשנת 1852 הייתה נקודת מפנה דרמטית בחיי משפחתו: אסיֶה אשתו נותרה לבדה בסביבה עוינת עם שלושה ילדים קטנים — עבאס, אחותו הצעירה בַּאהִיֶּה, ואחיו מִהְדִי — וללא כל אמצעי קיום. מאוחר יותר בחייו הוא התייחס לתקופה זו בכתביו: ״בטהראן — הכל היה בהישג ידינו, ובן־לילה נעשינו חסרי כל עד כדי כך שלא היה לנו שום דבר לאכול. הייתי רעב ולא היה לחם... אמי פיזרה מעט קמח על כף ידי ואכלתי זאת במקום לחם. ובכל זאת היינו שבעי רצון״.11

כאשר אביו היה בבית הסוהר, עבר הילד מסכת התעללות כמעט מדי יום ביומו:

הם השליכו כל כך הרבה אבנים על ביתנו, שהחצר הייתה מלאה בהן... כדי להגן עלינו לקחה אותנו אמא להתגורר ברובע אחר. היא שכרה בית בסמטה צדדית והשגיחה שלא נצא ממנו אל הרחוב. אך יום אחד כאשר לא נותרו כמעט אמצעי קיום, היא הורתה לי ללכת לבית דודתי ולבקש ממנה כמה קירנים (מטבעות כסף) ... הלכתי אליה, והיא עשתה כמיטב יכולתה — איגדה חמישה קירנים במטפחת ומסרה לי אותה. בדרכי הביתה מישהו זיהה אותי וקרא ״הנה הבַּאבִּי״ ומיד ילדי הרחוב החלו לרדוף אחריי. מצאתי מסתור בכניסה לאחד הבתים... וחיכיתי שם עד רדת החשיכה, אך כשיצאתי משם הילדים המשיכו לרדוף אחריי ולסקול אותי באבנים.12

לאחר ארבעה חודשים בהאא אללה שוחרר ממאסרו, וגורש יחד עם בני משפחתו מאיראן. הם מעולם לא שבו למולדתם. הבן הצעיר בן הארבע — מִהְדִי — היה חולני וחלש מכדי לעבור את המסע החורפי לבגדאד תחת הליווי הצבאי שניתן להם. בַּאהִיֶּה סיפרה:

היה קור מקפיא עצמות, מסלול המסע היה בהרים. המסע ארך כחודש. לא היינו לבושים כראוי וסבלנו מאוד מקור, בעיקר אחי עבאס שבשעת הרכיבה על הסוס רגליו, קרסוליו, ידיו ופרקי כפות ידיו היו חשופים לקור שהקפיא אותם והסב לו כאב נורא. תלאות מסע זה וכוויות הקור שמהן סבל ליוו אותו כל חייו.13

המשפחה הגיעה לבגדאד בשנת 1856. אולם עבאס נאלץ שוב להיפרד מאביו, שבמהלך תקופה של מהומות ואי סדרים בקרב קהילת הבַּאבּ הגולה, שהה במשך כשנתיים בהרי כורדיסטאן. עוד סיפרה בַּאהִיֶּה על אודות עבאס אחיה:

אחרי שאבא עזב, עבאס היה בדיכאון עמוק. הוא היה שרוי בבדידות גדולה, וכאשר יצאו לחפש אותו מצאו אותו לרוב בוכה ומתייפח. לעיתים קרובות היה אפוף צער כל כך עמוק שאף אחד לא יכול היה לנחמו. ... ילדותו ונעוריו של אחי היו חריגים בכל מובן אפשרי. לא היה איכפת לו כלל ממשחקים או משעשועים כמו ילדים אחרים. הוא לא הלך לבית ספר ולא עסק בלימודים כלשהם. רכיבה על סוסים הייתה הבילוי היחיד שבו גילה עניין ואף רכש בו מיומנות, שהוציאה לו מוניטין כפרש מעולה.14

חזרתו של בהאא אללה לבגדאד סימנה את תחילתה של תקופה יציבה בחיי הקהילה הגולה. מנקודת זמן זו ואילך עבאס הצעיר (שהיה בן אחת עשרה כשאביו חזר מהרי כורדיסטאן, ובן תשע עשרה כשהם עזבו את בגדאד) היה צמוד לאביו, ושימש בן לוויה שלו בכל אשר פנה, כפי שמעידה אחותו:

עם שובו, שמעה של התהילה שזכה בה בהרים הגיעה לבגדאד, ולא רק תומכי הבַּאבּ אלא גם רבים אחרים באו לשמוע את שיעוריו (על תורת הבַּאבּ). רבים אחרים, מתוך סקרנות, הגיעו פשוט כדי לראות אותו. בחפשו מרגוע אחרי כל שנות הנדודים, סקרנים אלו הטרידו מאוד את מנוחתו. אחי הצהיר שהוא יגן על אבי מפני ההפרעות הללו. הוא הכין שני שלטים (אחד לחדרו ואחד לחדר אביו). והכריז שכל מי שרוצה לראות את אביו יצטרך תחילה לפגוש אותו.15

אף כי מעולם לא למד באופן רשמי בבית ספר, עבאס התערה במעגלים החברתיים של נאמני אביו, וזכה להכרה שהלכה וגברה בזכות הידע שלו והתנהגותו. כשנשאל על דבר מה, נהג להשיב כי למד זאת מאביו.16 בהעירו על האנשים שנפגשו עם עבאס מציין בליוזי:

הם כיבדו את הנער הצעיר בשל בגרותו ומאור פניו ובשל צניעותו ולבביותו. בהזדמנות מסוימת ציין אדם שנודע כאויב מר של בהאא אללה כי אלמלא הייתה שום הוכחה לכוחותיו יוצאי הדופן של בהאא אללה, אפשר היה להסתפק בעובדה שהוא גידל בן כעבאס אפנדי.17

בגרות ונטילת אחריות באיסטנבול

התהילה ההולכת וגוברת של בהאא אללה בבגדאד, השוכנת בקרבת הגבול עם איראן, הטרידה את השלטונות באיראן, והלה זומן לאיסטנבול בידי הסולטן עבד אלעזיז (שלט 1861–1876). עבאס האמין בצנעה בכך שאביו, בהאא אללה, הוא נביא זמן רב לפני שאביו הכריז על כך הכרזה פומבית למחצה, במאי 1863, ערב יציאתם מבגדאד. גם הפעם הוא ליווה את בהאא אללה במסעו, והפעם לבירת האימפריה העות׳מאנית. אחותו מספקת הצצה חטופה לדמותו ולתפקידו במשפחה:

עבד אלבהאא היה נער בן תשע עשרה, נאה, אדיב, זריז, קנאי לשרת, דעתן, ושופע נדיבות. הוא עשה מאמץ ניכר להפוך את קשיי המסע הארוך למפרכים פחות בעבור אחרים. בלילה הוא היה בין הראשונים שהגיע למקום החנייה, במטרה לדאוג לנוחות הנוסעים. בכל מקום שבו הייתה אספקה מועטה, הוא בילה את הלילה בחיפוש אחר מזון. ועם שחר השכים קום כדי להכין את השיירה ליום מסע נוסף. במהלך היום כולו הוא רכב לצד אביו, נכון לשרתו.18

שלושה חודשים לאחר מכן, עם הגעת המשפחה לאיסטנבול, הפך עבאס בהדרגה מזכירו של אביו, נציגו, מנהל משק הבית שלו ומלווהו המסור, לאורך מסע שהפך לגלות מתמשכת. לאחר כשישה חודשים בבירה העות׳מאנית, בעיצומו של החורף, הועברו הגולים בידי הסולטן עבד אלעזיז לאֶדירְנֶה (אדריאנופול). בשנת 1864, מציין הכרוניקאי נַבִּילִ־י־אַעְזַֿם כי ״הקור ששרר באותה שנה היה כה עז שזקני אדירנה לא זכרו כדוגמתו. באזורים מסוימים, בטורקיה ובאיראן, בעלי חיים קפאו למוות ונספו בשלגים.״19

כך מתאר בהאא אללה את המסע במכתב ששיגר לסולטן:

כשהגלו אותנו מהעיר, הם דחסו אותנו בעגלות משא, שבהם אנשים נוהגים לשלוח מטענים... כך נשלחנו, וכך הובאנו אל העיר [אדירנה], שהם רואים בה מקום משכנם של מורדים. עם הגעתנו לעיר לא מצאנו שום בית שאפשר להתגורר בו, ובלית ברירה גרנו במקום שאיש, לבד מן הזרים העניים ביותר, לא היה נכנס לתוכו. שם התאכסנו זמן מה, ולאחר מכן, כשסבלנו מהמרחב המצומצם הזה גבר, שכרנו בתים שדייריהם פינו אותם בשל הקור ששרר בהם.20

ימי השהייה באדירנה היו ימים אפלים וקשים למשפחתו של בהאא אללה ומאמיניו. הקהילה חוותה משבר פנימי כתוצאה מהתנגדות שאותה הנהיג יַחְיַא, אחיו־למחצה של בהאא אללה, שהיה צעיר ממנו וקרא תיגר על מנהיגותו, ואפילו ניסה להרעילו.21 אולם אדרינה הייתה גם העיר שממנה נפוצה בגלוי תורתו של בהאא אללה. בפעם הראשונה, באחד מכתביו לאחד ממאמיניו הבהאאים בח׳וראסאן, הגדיר בהאא אללה את מעמדו של עבאס בנו, וקרא לחסידיו לפנות אליו ולבקש חסות בנוכחותו.22 כך העידה בעניין זה אחותו של עבאס:

עבאס נעשה הסלע האיתן שהעניק נחמה ומשענת למשפחה כולה. מילדות היה בעל נכונות להקרבה עצמית; הוא נהג לוותר על רצונותיו ולוותר על חלקו למען אֶחיו ואחיותיו, בלי להותיר דבר לעצמו. הוא תמיד היה אדיב. מעולם לא כעס, ומעולם לא נקם. חיינו העניקו לו הזדמנויות חוזרות ונשנות להפגין תכונות אלה שוב ושוב. ומאמציו הבלתי נלאים סייעו רבות בהפיכת תנאי החיים שלנו נסבלים יותר למען בני המשפחה האחרים.

כזה היה גם יחסו לעניים. למרות אמצעי המחייה הדלים שהיו לנו, הוא תמיד השכיל למצוא משהו לתת לאחרים שסבלו ממחסור גדול יותר. נטייה זו של אחי לגמול חסד עם הזולת הייתה אתגר משמעותי לאמנו, שכן בנסיבות שבהן חיינו היא התקשתה מאוד לכלכל את משפחתה, וקנתה אך ורק את הדברים שהיו נחוצים ממש.23

בה בעת, הלכה ובלטה יכולתו של עבד אלבהאא ליצור קשרים הן עם אנשי השררה הן עם אנשים מן השכבות החלשות בחברה. ח׳וּרְשִיד פאשא, מושל אדירנה, נעשה מעריצו, והזמין אותו לעיתים קרובות לארמונו. ומשהגיעה פקודת הסולטן, שקבעה כי בהאא אללה, משפחתו וחסידיו יגורשו שוב, ח׳וּרְשִיד פאשא לא היה מסוגל למסור את הידיעה לבהאא אללה בעצמו והטיל את המטלה הזאת על אחרים.24

הגולים הצטוו לעזוב מיד. בהאא אללה ובני משפחתו היו אמורים להיפרד זה מזה ולהישלח למקומות שונים, בלי שאיש ידע על היעד שאליו נשלחים האחרים. עבאס סירב לקבל תנאים אלה, וערער פעם אחר פעם על ההחלטה בפני השלטונות העות׳מאנים עד שאלו הסכימו שכל בני המשפחה יישארו יחדיו. כשהגיעו לגליפולי, שם היו אמורים לעלות על ספינה שהפליגה למצרים, הועלה בשנית האיום לשולחם למקומות שונים. על פי עדותה של אחותו, היה זה עבאס, שבאותם ימים היה בתחילת שנות העשרים לחייו, אשר הגן על חבורת הגולים הקטנה ובעזרת ״רהיטותו בהצגת טיעוניו וכוח רצונו, הצליח להשיג בשנית את הסכמת ממשלת קונסטנטינופול לכך שאנו צריכים להישאר יחד״.25 האונייה הפליגה לאלכסנדריה, משם לפורט סעיד, ומשם ליפו ולחיפה, שממנה הועברו הגולים לעכו ב־31 באוגוסט 1868.

העגינה בנמל עכו ופלשתינה העות׳מאנית

פלשתינה העות׳מאנית הייתה שונה בתכלית ממרכזי אימפריה ותרבות אחרים כדוגמת טהראן, בגדאד ואיסטנבול. שבעים שנה קודם לכן, בשנת 1789, נפוליאון בונפרטה פלש למצרים. שנה לאחר מכן הוא הצפין לפלשתינה, כבש את חיפה, שהייתה באותם ימים עיירה קטנה, והטיל מצור כושל על מרכז המינהל העות׳מאני בעכו, ועל חיל המצב ששהה בה. במהלך המלחמה המצרית־עות׳מאנית הראשונה שהתרחשה שלושה עשורים מאוחר יותר, עכו נפלה בידי הצבא המצרי ב־1832.

התפתחויות אלה ואחרות תרמו לדעיכה ההדרגתית של עכו ולצמיחתו של נמל חיפה השכן, מעֶברו האחר של המפרץ. חיפה הקבילה את פניהם של מספר גדל והולך של תיירים ועולי רגל נוצרים שבאו לבקר במערת אליהו, דבר שהוביל לדרישה גוברת למוצרים ולשירותים שונים. בשנת 1858 השיגה הממשלה הרוסית צו מלכותי (פירמאן) עות׳מאני לבניית רציף מסחרי בחיפה, הראשון מסוגו על קו החוף.26 שם, בשנת 1868, ירדו הגולים הבהאאים מספינת קיטור והועברו על גבי סירות מפרשׂ קטנות לעכו שלצידו האחר של המפרץ.

באותה עת, מחוז סוריה (וִילַאיַתִ־י סוריה) השתרע ממישור החוף ועד לבקעת הירדן ומעֵבר לה. האזור אוכלס בדלילות בידי חקלאים ערבים ונוודים בדואים, ולאורכו נסללו מספר קטן של כבישים. התנועה בדרכים התנהלה באמצעות בהמות רכיבה — חמורים, פרדים או סוסים — ומוטב היה לעשותה בליווי אבטחה,27 שכן פשיטות של בדואים על מטיילים וחקלאים היו דבר שבשגרה באזור גם בראשית המאה העשרים.

עד שנות השישים של המאה התשע עשרה שימשה עכו מושבת עונשין שאליה נשלחו רוצחים, שודדי דרכים ומתנגדים פוליטיים מכל רחבי האימפריה העות׳מאנית. העיר תוארה כ״נעדרת כל מקור מים בין חומותיה; שורצת פשפשים בסבך שביליה הקודרים, המטונפים והמפותלים... הצחנה שעלתה מן העיר הייתה כל כך עזה, שנפוצה בה האמירה שציפור שעפה מעליה הייתה מתה במעופה״.28

כאשר רגליו של עבאס בן העשרים וארבע דרכו לבסוף על חוף עכו והוא ליווה את אביו דרך שער הים לבניין בית הסוהר המבוצר, האזור כולו כבר היה שרוי בדעיכה חברתית ופוליטית מואצת. כיום שער הים עדיין ניצב כמזכרת להגעתם של שבעים הגולים האיראנים המפוחדים שהתקבצו ובאו להתאחד סביב ״הנביא הפרסי״. עוד לפני שנכנסו למצודה, ניצב בפני הבאים מבחן ראשון לכבודה ולחוסנה הקבוצתי של הקהילה. ושוב היה עבאס דמות מרכזית באותה שעת מבחן כפי שעולה מעדותה של אחותו:

באותה עת לא היה מעגן לסירות בחוף עכו. היה הכרחי לצעוד במים מן הסירות עד לחוף. המושל הורה שהגברים ישאו את הנשים על גבם. אחי לא היה מוכן לקבל הוראה זו ומחה על כך. הוא היה מהראשונים שהגיעו לחוף, שם קנה כיסא, שעליו, נשא את הנשים לחוף בעזרת אחד המאמינים...

כשהגענו לעכו, כל אנשי העיר התגודדו סביבנו ודיברו בקול רם בערבית, שאותה הבנתי. היו שאמרו שיש להכניס אותנו למבוכי המצודה ולכבול אותנו בשלשלאות; אחרים סברו שהיינו צריכים להיזרק לים. ההקנטות והבדיחות האיומות ביותר הוטחו לעברנו כשצעדנו ברחובות בדרכנו אל בית הסוהר הנורא.29

האסירים נלקחו כולם לצריפים והובלו לחדר שבו בַּאהִיֶּה התעלפה. עבד אלבהאא כבר חזר אז לשער הים. כשהיעדרו הורגש, חיפשו אותו החיילים ומצאוהו מסייע לשאר הגולים לעלות לחוף.

כל חסידי [בהאא אללה] הובאו לצריפים ושוכנו בקומת הקרקע. ביניהם היו נשים וילדים, שכמעט גוועו ברעב ובצמא. אחי התחנן שיאפשרו לו לצאת להביא אוכל ומים. החיילים השיבו: ״אסור לך להוציא את רגליך מחוץ לחדר זה. אם תוציא — נהרוג אותך״…

אחי בילה את חלקו הראשון של הלילה בין האנשים הסובלים, בניסיון להרגיע אותם, ובפנייה לחיילים שלא להיות כה חסרי לב ביחסם לנשים ולילדים שמתייסרים כל כך. סמוך לחצות הוא הצליח להעביר הודעה למושל. לאחר מכן קיבלנו מעט מים וקצת אורז מבושל; אולם האורז היה מלא חצץ וריחו היה כל כך רע שרק מערכת עיכול חזקה ביותר הייתה מסוגלת לעכל אותו.30

פלשתינה העות׳מאנית סבלה באותה תקופה ממגיפות כולרה חוזרות ונשנות בנוסף למלריה, שחפת, אבעבועות רוח ודיזנטריה. בשבועות הבאים חלו כמעט כל הגולים וכמה מהם מתו. הנה עדותה של בַּאהִיֶה:

פרט לאחי לאיש לא היו הכוחות להועיל במשהו. הוא רחץ את החולים, האכיל אותם, טיפל בהם והשגיח עליהם. הוא לא נח לרגע. בסופו של דבר הוא הוציא את כולנו מכלל סכנה למעט ארבעה שמתו. הוא היה מותש לחלוטין וחלה בעצמו... ובמשך זמן רב היה שרוי במצב בריאותי מסוכן.31

דאגה אישית למשפחה ולקהילה — במיוחד בעִתות מצוקות — עתידה להיעשות תכונה מרכזית שאפיינה את עשייתו של עבד אלבהאא לאורך כל שנות חייו בפלשתינה, החל בטיפול בגולים הבהאאים שחלו בדיזנטריה בשנת 1868, ממש בימיהם הראשונים בעכו, ועד הרעב הגדול ומגיפת השפעת שפקדה את הארץ בשנת 1918.

תפקיד מרכזי שהלך והתעצם

לאחר שנתיים וחצי של מאסר במצודה, ביקש חיל המצב לפנותה כדי להשתמש בה לצרכים אחרים. הגולים הועברו למספר בתים, עדיין בין חומות העיר. בהדרגה השתנו התנאים. על העיר מונה מושל פחות עוין, והאיבה הראשונית כלפי הגולים החלה להתפוגג.32 אף כי עבד אלבהאא היה עדיין אסיר, ניתן לו חופש תנועה נרחב יותר בתוך עכו ובסביבתה הקרובה.

ברבע המאה הבאה, עד למותו של אביו בשנת 1892, עבד אלבהאא עתיד לשמש המגן של אביו ומייצגו בפני הציבור. בערוב ימיו בהאא אללה, שהגדיר את בנו בכורו כ״מאסטר״, יתאר את פועלו בזו הלשון:

בבית הסוהר הגדול ביותר [בעכו] לא פגשנו אף לא אדם אחד (חוץ ממשפחה ובני הקהילה), והדלת למפגש עם אנשים אחרים ננעלה בפנינו לחלוטין. המאסטר [עבד אלבהאא] היה האיש שנטל על עצמו משימה מפרכת זו לטובת כולנו. הוא מגן של ממש המתמודד עם העולם ושוכניו, ובכך משחרר אותנו [מכל דאגה].33

והוא הוסיף: עבד אלבהאא ״עומד בכל המבחנים ובכל סבל״, וזאת בעבור ״המשימה המפרכת מכולן״. לעיתים הוא ויתר אפילו על האפשרות לבקר את אביו. הרוֹךְ שבקשר המשפחתי הזה ניכר במכתב ששלח בהאא אללה לעבד אלבהאא באותם ימים בקירוב:

הוֹי בָּבַת עֵינִי, הֲדָרִי, יָם אַהֲבָתִּי, שֶׁמֶשׁ חַסְדִּי וּשְׁמֵי רַחֲמַי. נְבַקֵּשׁ מִן הָאֵל לְהָאִיר אֶת הָעוֹלָם בִּידִיעָתְךָ וּבְחָכְמָתְךָ וּלְהַשְׁכִּין בְּלִבְּךָ שִׂמְחָה וְשַׁלְוָה.34

בשנת 1880, במכתב אחר לבנו שביקר בביירות כותב בהאא אללה:

אַשְׁרֵי הָאָרֶץ שֶׁזָּכְתָה בְּבוֹאוֹ אֵלֶיהָ וְהָעַיִן שֶׁרָאֲתָה אֶת יָפְיוֹ וְהָאֹזֶן שֶׁהִתְכַּבְּדָה בִּשְׁמִיעַת קְרִיאָתוֹ וְהַלֵּב שֶׁטָּעַם אֶת מְתִיקוּת אַהֲבָתוֹ וְהֶחָזֶה שֶׁהִתְרַחֵב מִכּוֹחַ הַזְכָּרָתוֹ, וְהַקּוּלְמוֹס שֶׁהִתְעוֹרֵר לִכְתֹּב אֶת שִׁבְחוֹ וְהַלּוּחַ הַנּוֹשֵׂא אֶת תּוֹרוֹתָיו.35

עשרים וארבע השנים בעכו — השלב האחרון בחייו של בהאא אללה — התאפיינו בפעילות אינטנסיבית של ״המגן האדיר״ שלו. אחרי התחלה קשה, המשיך עבד אלבהאא להגן על אביו, להתמקח עם פקידים עות׳מאנים מתוך דאגה למשפחתו ולקהילתו, ולטפל בחולים ובעניים במקום הגלות החדש. הדבר לא חסך ממנו אסון וסבל אישי. בנוסף למותו בשוגג של אחיו האהוב, מִהְדִי בן העשרים ושתיים, בשנת 1870, הוא ואשתו פַאטִמֶה נַהְרִי, שנישאו בשנת 1873, איבדו חמישה מתוך תשעת ילדיהם.

8 לתנועה הבַּאבּית, שייסד הבַּאבּ, סַיִּד עלי מוחמד, היו השלכות חברתיות־דתיות על איראן במחצית המאה התשע עשרה. תנועתו נתקלה בהתנגדות עזה: הבַּאבּ ואלפים מחסידיו נרדפו עד חורמה ונהרגו בתקופה קצרה שנמשכה כשש שנים. התנועה הבַּאבּית שייסד שימשה תשתית לדת הבהאאית, משעה שבהאא אללה הכריז על עצמו כ״המובטח״, דהיינו זה שעל הופעתו בעתיד בישר הבַּאבּ. ראו למשל נביל־י־אעזֿם, מפציעי השחר; בליוזי, הבאב; אמאנת, תחיה וחידוש.

9 ראו סיאח מַחַלַּאתי מצוטט אצל והמן, מאה שבעים וחמש שנים של רדיפות, עמ׳ 27.

10 ראו דברייו של קייפטיין פון גומנס (von Goumoens) המובאים אצל בראון, חומרים ללימוד הדת הבאבית, עמ׳ 271-270.

11 מצוטט אצל בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 9.

12 שם, עמ׳ 10-9.

13 ראו פלפס, חייו ומשנתו של עבאס אפנדי, עמ׳ 20. המחבר מביא סיפורים מפיה של באהיה, אחותו הצעירה של עבד אלבהאא, על חייה של משפחתה ובפרט על חיי אחיה. הדברים מושתתים על שורה של ראיונות שקיימה עמה מירנדה דה קנוורו (De Canavarro) בשנת 1902.

14 שם, עמ׳ 20.

15 שם, עמ׳ 25-24.

16 שם, עמ׳ 25.

17 ראו בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 14.

18 שם, עמ׳ 17.

19 דברי נביל־י־אעזֿם מובאים אצל שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר, עמ׳ 161.

20 סורי־י־מֻלוּכּ, בתוך: בהאא אללה, זימון אדון הצבאות, עמ׳ 216.

21 חלק גדול מפועלו של הבַּאבּ התמקד בהכנת חסידיו והכנתה של החברה בכלל להופעתו של ה״מובטח״, שאת בואו, את הסימנים המבשרים זאת ואת תיאורו ציין בפירוט. אף כי בהאא אללה מונה בידי הבַּאבּ כראש הקהילה הבַּאבּית בתקופת הביניים שבה היא הייתה נרדפת ומפוזרת, קנאתו של יחיא בהשפעתו ובסמכותו של אחיו בהאא אללה במהלך העשור שבו שהה בעיראק הלכה והתעצמה. הצהרתו הפומבית למחצה של בהאא אללה, בשנת 1863, כי הוא ״המובטח״, שעל הופעתו בעתיד בישר הבַּאבּ, הובילה את יחיא בהיותם באדרינה לערער בגלוי על מנהיגותו של אחיו־למחצה. בשנת 1866, לאחר שחזר בהאא אללה בפני יחיא על טענתו בדבר היותו ״המובטח״ והזהירוֹ אזהרה אחרונה, ניתק בהאא אללה כל קשר עימו. בשנים הבאות הגביר יחיא את מאמציו להכפיש את שמו של בהאא אללה ואת חסידיו בעיני השלטונות העות׳מאנים, ואף האשים אותם בשיתוף פעולה עם מהפכנים בולגרים. מעשה זה הביא להחלטתו של הסולטן להגלות את בהאא אללה לעכו. במקביל, יחיא עצמו הוגלה לפַמַגוּסְטה שבקפריסין.

22 ראו האיגרת סוּרִיִ־י־עֻ׳סְֿן (לוח הענף).

23 מצוטט אצל פלפס, חייו ומשנתו של עבאס אפנדי, עמ׳ 38-37.

24 שם, עמ׳ 48-47.

25 שם, עמ׳ 52.

26 על התפתחותן של חיפה, עכו וערי חוף אחרות בתקופה העות׳מאנית, ראו כרמל, חיפה העות׳מאנית; קרק, ״השינוי במעמדן של ערי החוף״.

27 ראו קרק, הארץ שנעשתה ישראל, עמ׳ 58-57.

28 ראו שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר, עמ׳ 186-185.

29 הדברים מובאים אצל פלפס, חייו ומשנתו של עבאס אפנדי, עמ׳ 57-56.

30 שם, עמ׳ 59-58.

31 שם, עמ׳ 63.

32 מצוטט אצל בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 37.

33 ראו חידר עלי, בִּהְגֻ׳תוּ־סֻֿדוּר שדבריו מצוטטים אצל טאהרזאדה, התגלותו של בהאא אללה, כרך 4, עמ׳ 5. בתרגום מעט שונה ראו פאיזי, סיפורים מחדוות הלבבות, עמ׳ 106.

34 מצוטט אצל שוגי אפנדי, סדר עולמי.

35 ראו: בהאא אללה, לוח לארץ באא׳.

פרק שלישי

המעבר להנהגת הקהילה (1901-1877)

בשנת 1877, הודות למאמציו של עבד אלבהאא, נתנו השלטונות העות׳מאנים לאביו ולמשפחתו היתר להתגורר מחוץ לחומות העיר עכו. עבד אלבהאא שכר בעבורם בית מצפון לתחומי העיר, שהשקיף על שדות וגן שבו היה אי קטן, ממזרח למצודה. זהו הגן שנקרא לימים ״רִדְֿוַאן״ (גן עדן). מאוחר יותר הובטחה לבהאאים אחוזה גדולה יותר במקום שנודע לימים בשם ״גני בַּהְגֶ׳ה״. על יסוד הנחייתו של אביו, הורחבו תפקידו הייצוגי וסמכויותיו של עבד אלבהאא וכיוצא בזה גם מגעיו עם השלטונות העות׳מאנים ועם דמויות מרכזיות במזרח התיכון. הוא זכה לתהילה ולמוניטין מכוח הידע, החכמה, החמלה וההגינות שאפיינו את דרכו.

למרות כישלונות שנחל פה ושם, שקד עבד אלבהאא על שיפור הקשרים עם פקידים עות׳מאנים ואישים בכירים מקרב תושביה הערבים־מוסלמיים של עכו וסביבתה, שהתייחסו — או נטו להתייחס — לגולים הבהאאים בחשדנות ובעוינות. ביניהם אפשר היה למצוא מושלים (מֻתַסַֿרִּפוּן) מקומיים כמו אחמד בֵּק תַופיק ומוסֿטפא דִֿיַאא' פַּאשַׁא, ומוּפתים כגון השייח׳ מחמוד עַרַּאבִּי ושייח׳ עלי מירי. ובמעגל רחב יותר, עבד אלבהאא יצר קשרים חברתיים מתמשכים ולבביים עם ערבים־נוצרים, דרוזים, יהודים, ונוצרים אורתודוקסיים ובהם אזרחים בולטים כדוגמת הסוחרים היוונים־אורתודוקסיים אליאס עַבּוּד ועוּדי חַ׳מַּאר.

אף כי מבחינה חוקית עבד אלבהאא עדיין נחשב אז אסיר גולה, הוא נהנה מחופש תנועה מחוץ לחומות המצודה, והיקף הקשרים שלו הלך והתרחב. הוא קיים קשרים הן עם אינטלקטואלים ופקידי ממשל מחוץ למחוז מגוריו הן מנהיגי קהילות דתיות כגון המופתי של נצרת שייח׳ יוסוף, השייח׳ים הדרוזים של הרי הגליל — השייח׳ סַֿאלִח מאבו סנאן, שייח׳ מוחמד טריף מג׳וליס, והשייח׳ מרזוק מוּעַדי מיַרְכַּא.

ראשית הקשרים החברתיים בסוריה הגדולה ובסביבותיה

היו אלה עשורים של תסיסה אינטלקטואלית וטלטלות פוליטיות ברחבי האימפריה העות׳מאנית. בזיקה לכך, עבד אלבהאא צבר מוניטין כהוגה וכמהפכן שבמשנתו התמזגו תורות רוחניות ורעיונות מודרניסטיים. בביתו בעכו, ומאוחר יותר בחיפה, ובמסעותיו לביירות ולמצרים, הוא אירח מפגשים קבועים, לעיתים מדי שבוע, שבהם נכחו אנשי דת ומנהיגים חברתיים ערביים, הוגי דעות, משוררים, עורכים, רפורמטורים, ומבקרים. הדיונים נסובו סביב שיפור מצב האדם.36 הגות, התבוננות וידע עמדו במוקד חייו של עבד אלבהאא:

מציאותו הריאלית של האדם היא מחשבתו ולא גופו החומרי. כאשר מחשבת האדם שואפת תדיר לדברים נשגבים, הוא חי בקדושה. אולם כאשר מחשבתו אינה שואפת אל על אלא מכוונת עצמה מטה אל ענייני העולם הזה, הוא נעשה שטוף חומרניות וסופו שהוא מתדרדר לרמה שאינה גבוהה מדרגת בהמה...37

עבד אלבהאא קיים קשרים עם אינטלקטואלים ערבים ואנשי דת מן האזור. באותה ימים שימשה עכו המרכז שבו פעלה היַשְׁרוּטִיַּה, אחווה (טַריקַה) סֿוּפית מקומית שנוסדה בידי השייח׳ עלי נוּר אלדִּין אליַשְׁרוּטִי אלמַעְ׳רִבִּי (מתוניסיה, 1899-1794).38 אחד המוּפתיים של עכו, שייח׳ עלי מירי, שהיה קשור לאחווה זו, פיתח קשרים חברתיים ואינטלקטואליים קרובים עם עבד אלבהאא. בעשורים הבאים קיים עבד אלבהאא קשרי התכתבות עם דמויות ערביות מהאזור ואף נפגש עם כמה מהן, כגון עם סַלים קובֵּיין הנוצרי מירדן, שייסד בקהיר את כתב העת לענייני תרבות אלאִחַ׳אא׳ (ידידות); עם העיתונאי, המשורר ומבקר הספרות המצרי עבאס מחמוד אלעַקַּאד; ואף עם גַ׳מיל אלבַּחְרִי, פלסטיני שהיה מייסד המגזין זַהְרַת אלגַ׳מִיל (פרח היופי) שראה אור בחיפה. אלבַּחְרִי הותיר אחריו תיאור של מעמד הלוויה של עבד אלבהאא. רבים מן האישים הנזכרים כתבו לעיתים מזומנות מאמרים אוהדים על עבד אלבהאא ועל הדת הבהאאית.39

עבד אלבהאא קיים קשרים ואף התכתב עם אינטלקטואלים, סופרים, עיתונאים, פילוסופים ומשוררים עות׳מאנים (בעיקר טורקים) שדגלו בחזונות רפורמיסטיים שונים.40 העות׳מאנים הצעירים היו קבוצה של אינטלקטואלים ופקידי ממשל שאימצו תפיסות עולם חוקתיות, ליברליות ושוויוניות בתקופת לימודיהם במערב. הם קידמו אידיאולוגיות אלה בשנות השישים והשבעים של המאה התשע עשרה כתרופה לחוליים שפקדו את האימפריה העות׳מאנית. רבים מהם הוגלו על ידי הסולטן עבד אלעזיז. נג׳אתי אלקן מציין כי ״בניגוד לרפורמטורים האיראנים שמעולם לא הודו בהשפעת האמונה הבהאאית על רעיונותיהם, מחשש שיואשמו בכפירה, המהפכנים העות׳מאניים דיברו בפתיחות ובאופן חיובי על הבַּאבּים והבּהאאים.41

בין המהפכנים האלה נמנו דמויות כסולימאן נַזיף, סופר וחבר מרכזי בוועדה לאיחוד ולקדמה (The Committee for Union and Progress (=CUP, שנודעה גם כארגון הטורקים הצעירים. נזיף התכתב עם עבד אלבהאא ואף נפגש עמו.42 האחרים היו בֵּרֵכֵּתזַאדֵה אסמאעיל חאכּי ומֵנַאפִּירזַאדֵה נוּרי ביי, שהוגלו לעכו בשנת 1873, וקיימו יחסי ידידות עם עמיתיהם הגולים הבהאאים. הם אף תיעדו את קשריהם עם עבד אלבהאא, ואת תובנותיהם על הקהילה עצמה.43

עד 1880 מילא את תפקיד מושל מחוז סוריה העות׳מאני מִדחַת פאשא, שכיהן פעמיים כוַזיר הגדול (תואר מקביל לראש ממשלה), והיה בעל כישורי מִנהל מצוינים ואף רפורמטור, לצד היותו המייסד והתומך המרכזי בתנועת העות׳מאנים הצעירים. במהלך סיור מקצועי בעכו, חיפה, נצרת וטבריה, הוא נשאר ללון בגן נַעְמַיין בעכו (שנקרא לימים רִדְֿוַאן), וביקש לפגוש את עבד אלבהאא. בעקבות המפגש הזה, הזמין מִדחַת פאשא את עבד אלבהאא לביקור בביירות, וזה הגיע אליה ביוני 1880; היה זה הביקור המתועד הראשון שלו מחוץ לגליל המערבי מאז 1868.44 ביקורו של עבד אלבהאא בביירות תואר בעיתון תַ׳מַרַאת אלפֻנוּן בביטויים נלהבים ויוצאי דופן: ״הוד מעלתו, המלומד, המשכיל, החכם המזהיר עבאס אפנדי, תושב העיר עכו, הגיע לעירנו. מטרת ביקורו היא התרעננות ושינוי אווירה. יאריך האל את ימיו בטוב״.45

באותה תקופה נפגש עבד אלבהאא עם השייח׳ המצרי מוחמד עַבְּדו ואף החל בהתכתבות משמעותית עמו. עַבְּדו, שהיה רפורמטור ודמות מרכזית באסלאם המודרני, הוגלה ללבנון בשנת 1883 וחזר למצרים בשנת 1888. לימים נעשה עַבְּדו מנהיג מוביל של הזרם הסַלַפי ואף מונה למוּפתי הגדול של מצרים, תפקיד שמילא עד פטירתו בשנת 1905. השניים נפגשו בביירות בשנת 1887 במהלך ביקורו בן שלושת החודשים של עבד אלבהאא בעיר, וכנראה גם במהלך ביקור מוקדם יותר של השייח׳ עַבְּדו בעכו בשנת 1880 באחד ממסעותיו בין קהיר לביירות. שני האישים שמרו על קשרי ידידות והתמידו בחליפת מכתבים מתמשכת בעלת אופי אינטלקטואלי. עדות לכך מצויה גם בדברים שכתב שַכִּיב ארסלאן, אחד מתלמידיו של עַבְּדו בביירות: ״בראש האישים שהוא (מוחמד עַבְּדו) כיבד והעריך היה עבאס אפנדי... [הוא] העריץ את הידע של עבאס אפנדי, את עדינותו, את חדות ההבחנה שלו, ואת הסטנדרטים המוסריים הגבוהים שלו; באופן דומה, גם עבאס אפנדי הוקיר את עַבְּדו״.46

בעבודת הדוקטור שלו מנתח אוליבר שרברודט (Scharbrodt) את דרכיהם האינטלקטואליות של שני ההוגים הללו בהקשר הרחב של תנועות הרפורמה במזרח התיכון במאה התשע עשרה. הוא מראה, שבתקופה שבה נפגשו, הייתה קרבה רבה בנטיות הדתיות שלהם ובעולמם האינטלקטואלי, אך לימים הם נעשו חלוקים בהשקפותיהם, ודרכיהם נפרדו. תחילה ״הם השתתפו בשיח הרפורמיסטי של זמנם ונעשו חלק מרשת ההוגים הרפורמיסטים במזרח התיכון בשנות השבעים והשמונים של המאה התשע עשרה. הם חלקו עם מהפכנים נוספים התנגדות עממית לשלטון האוטוקרטי באזור וכן התנגדו לאימפריאליזם האירופאי. גלות ומאסר היו בין החוויות המרכזיות שחוו עבד אלבהאא ועַבְּדו באותה תקופה כתוצאה מעמדותיהם הפוליטיות והדתיות שלא עלו בקנה אחד עם קו המחשבה של האסלאם בן־זמנם״. עם זאת, מציין שרברודט, שבעוד שעבד אלבהאא איחה לימים את הקרע בין הבהאאים ובין האסלאם, עַבְּדו התנער מגילויים מסוימים באסלאם — בעיקר מן הנטייה למיסטיקה — והחל דוגל בשיבה אל האסלאם הסוני תוך אימוץ קו נוקשה ומחמיר. בסופו של דבר, ״עבד אלבהאא ומוחמד עַבְּדו פנו לכיוונים מנוגדים של רפורמה דתית חרף הסתמכותם על מקורות משותפים, שמהם שאבו את רעיונותיהם בתחום המיסטיקה המוסלמית ואת השקפתם המילינריסטית״.47

ביקורת בהאאית על מחקר זה, המסתמכת על טקסטים בהאאים ותפיסות תיאולוגיות, עשויה להתמקד בכך שמחקר זה אינו נותן את הדעת במידה מספקת על מערכת היחסים הייחודית שהייתה קיימה בין בהאא אללה ובין עבד אלבהאא, ואף לא למגוון כתביו ופעולותיו של זה האחרון; וכמו כן על כך שאי אפשר לצמצם את פעילותו של עבד אלבהאא להגדרה של רפורמטור מזרח־תיכוני בן המאה התשע עשרה. למרות זאת, אין ספק שהמחקר תורם תרומה נכבדה לבחינת פעילותו של עבד אלבהאא בחוגים רפורמיסטיים וכן למערכת יחסיו איתם.

שַׁכּיב ארסלאן, אשר, כפי שצוין קודם, היה אחד מתלמידיו של עַבְּדו בביירות, נעשה דמות פוליטית חשובה בקהילה הדרוזית בלבנון. הוא היה סופר, משורר והיסטוריון, שנודע בשם אַמִיר אלבַּיַאן (אביר צַחוּת הלָשׁוֹן); תקופת מה נמנה עם תומכי הרפורמה האסלאמית כדרך להתחדשות עות׳מאנית ופאן־ערביות. ארסלאן ביקר אצל עבד אלבהאא בעכו מספר פעמים וחילופי הדעות ביניהם נמשכו לאורך עשרות שנים.48 במכתב ששלח עבד אלבהאא לארסלאן בשנת 1912, ככל הנראה אחרי מסע בן שמונה חודשים לארצות הברית ולקנדה, כתב עבד אלבהאא את הדברים האלה:

הוי אמיר מזהיר! שיננתי את דברי הברכה שלך עם שובי לאזור מהולל זה... בעת היותי בעיצומם של מסעותיי במרחבים האינסופיים שבמערב, לבי לא מצא נחמה אלא בהיזכרות ביקירַי שבמזרח, כגון באישיותך הקורנת. אני מבקש מן האל ומתחנן שיפגיש בינינו שוב.49

בעקבות הביקור בעכו בשנת 1891, אמין ארסלאן — בן אותה קהילת ארסלאן הדרוזית שבלבנון, דיפלומט, חבר הוועדה לאיחוד ולקדמה (CUP), עיתונאי ועורך — כתב מאמר למגזין הצרפתי La Revue politique et littéraire הידוע גם בשם La Revue bleue, שבו תיאר את עבד אלבהאא כ״אדם בעל אינטליגנציה נדירה, שלמרות היותו פרסי, היה בעל ידע מעמיק בשפה הערבית. יש ברשותי אף מספר מכתבים מפרי עטו בערבית, שהם יצירות מופת הן מבחינה סגנונית הן מבחינה הגותית ובעיקר מצד עיצובן הקליגרפי״.50 טורקי צעיר נוסף היה עבדאללה ג׳וודת שהיה רופא, משורר ואידיאולוג ואחד מארבעת החברים הראשונים בוועדה לאיחוד ולקדמה. ג׳וודת היה אף העורך של העיתון אִגְ׳תִהַאת (İçtihat = אִגְ׳תִהַאד) שראה אור בז׳נבה. הוא נעצר שוב ושוב בשל מאמרים שפרסם נגד שלטונו של הסולטן עבד אלחמיד השני (משל בין השנים 1909-1876) וחי בגלות באירופה. בין השנים 1902-1898, ככל הנראה, הוא התוודע לדת הבהאאית, למד אותה, ושאב השראה מעקרונות השלום, האחדות הדתית והקִדמה החברתית העומדים ביסודה של דת זו.51

כללם של דברים, שלטונו של עבד אלחמיד השני התייחס באופן שלילי לבהאאים בכלל, ולעבד אלבהאא בפרט, ויחס זה הלך והחריף בשל חתרנותם של יריבי עבד אלבהאא בעכו. אולם ממש באותה עת, מגעיו של עבד אלבהאא עם כמה מהפכנים מקרב העות׳מאנים הצעירים והטורקים הצעירים (שהעות׳מאנים הצעירים היו מבשריהם) שנודעו בפתיחותם, הביאו להיחשפותם לעיקרי הדת הבהאאית ולרעיונות רפורמיסטיים. במחקרו של אלקן על הקשרים בין הטורקים הצעירים ובין הבהאאים בארץ ישראל הוא בא לידי מסקנה כי ״בעוד שהעמדה של ׳הטורקים הצעירים׳ התמזגה עם המודרניזם החילוני והלאומיות, הרפורמות של בהאא אללה ועבד אלבהאא עמדו ביסודן של הצעותיהם של ההוגים הרפורמיים של האימפריה העות׳מאנית, וזאת מכוח העובדה שהצעות אלה היו אוניברסליות, והדגישו לא רק את חשיבות קידומה של הציוויליזציה החומרית, אלא גם את חשיבותם של ערכים מוסריים ודתיים״.52

אכן בתקופה של ריקבון פוליטי עמוק ותסיסה חברתית גואה, רבים באו במגע עם עבד אלבהאא, התכתבו עמו בענייני רפורמות דתיות ופוליטיות ובנושא המודרניזם. מֵהם מי שנסחפו מאוחר יותר, בעקבות פעילותם, אל תוך מערבולות שלא אחת המיטו עליהם כליה, ומֵהם, כגון עַבְּדו, מי שהלכו בדרך אינטלקטואלית עצמאית. אחרים חברו לאויביו של עבד אלבהאא, ולעיתים ביקשו להכפיש את שמו. רבים מצאו את עצמם בבית הסוהר או בגלות, או שהתקשרו בבריתות פוליטיות שהסתיימו בכי רע. מִדְחַת פאשא, למשל, נעצר באוגוסט 1880 ונשלח למאסר עולם בעיר טאיף הנידחת שבערב הסעודית, שם הוצא להורג בשנת 1884 במצוות הסולטן עבד אלחמיד השני.

כל תיאור של קשריו האינטלקטואליים של עבד אלבהאא בעולם הערבי חייב לכלול את אמין אלריחאני, משורר נוצרי לבנוני־מארוני, סופר, אינטלקטואל ופעיל פוליטי, אשר כתב על הדת הצעירה. יצוין, עם זאת, כי השניים לא נפגשו במהלך מסעותיו של עבד אלבהאא בצפון אמריקה בשנת 1912.53 עבד אלבהאא גם נפגש מספר פעמים עם המשורר והצייר גִ׳בראן ח׳ליל גִ׳בראן. גִ׳בראן הכין רישום של דיוקנו של עבד אלבהאא בעקבות פגישתם בניו יורק, וראה בו מקור השראה לכמה מיצירותיו המאוחרות.54

פעילות חברתית וקהילתית בעכו וסביבותיה

עבד אלבהאא לא היה תאולוג ולא מיסטיקן אף כי לעיתים היו מי שראוהו ככזה. לשיטתו, אידאלים נשגבים הם חסרי משמעות אם אין הם מיושמים הלכה למעשה: ״יש גברים ונשים שמתהדרים במחשבותיהם הנעלות״, אמר פעם עבד אלבהאא, ״אבל אם מחשבות אלה אינן מתממשות למעשה, הן נותרות חסרות ערך: כוחה של מחשבה תלוי בהתממשותה במעשים״.55 בשנת 1875 כתב עבד אלבהאא כי משימתה של האנושות היא:

לעמוד על המשמר בעוז ולהיאחז בדבקות ובאופן בלתי נלאה במאמץ לתרום לקידום רווחתו, שלומו ואושרו של המין האנושי. כן עלינו לשקוד על טיפוח הידע, התרבות והתעשייה, ולפעול למען האדרת עוצמתו, הדרו ומעלתו של המין האנושי כולו עד שמכוח הכוונה הטהורה והמאמץ הבלתי נלאה הוא ייעשה מקור נביטה לפרחי המעלות הטובות, הראויות לשבח, המלבלבות והזוהרות וגני הידע של אבותינו הקדמונים ייעשו מַרניני לב...56

בשנים הראשונות בעכו, הצטמצמה פעילותו של עבד אלבהאא לענייניה של קהילה קטנה של מאמינים, גולים איראנים, שהיו פזורים ברחבי האימפריה העות׳מאנית בעשורים האחרונים לקיומה. למרות זאת, כל אימת שהיה ביכולתו הוא הקים וטיפח מיזמים קהילתיים בקנה מידה קטן. הניסיונות המוקדמים הללו נעשו במרוצת הזמן התשתית לניסוח מלא וקוהרנטי של ההשקפה הבהאאית בנושא פיתוח חברתי וכלכלי.

התפיסות שהגה עבד אלבהאא והציגן על יסוד נסיונו, פותחו פיתוח ניכר ויושמו בקהילות בהאאיות שונות ברחבי העולם במהלך עשרות השנים שלאחר פטירתו. כיום, בתי ספר בהאאיים קהילתיים באפריקה, או מיזמים חקלאיים בדרום מזרח אסיה, רואים בתורתו של עבד אלבהאא את המצע הרעיוני והרוחני שעליהם הם מושתתים. רעיונותיו היו הכלים שבאמצעותם העניקו בהאאים ביטוי מעשי למשנתו הרוחנית של אביו, בהאא אללה. אלה כללו בין היתר מושגים כחינוך אוניברסלי, העדפת טובת הכלל על טובת הפרט, שיתוף בחלוקת רווחים מפעילות כלכלית, והעלאת קרנה של עבודה לדרגה של פולחן וזאת הן בתחומי האומנויות והמדעים הן בתחום עבודת הכפיים והחקלאות. כך כתב עבד אלבהאא ב־1875:

כבודו וייחודו של הפרט תלויים בכך, שבין כל היצורים שבעולם, עליו להפוך מקור הטוב החברתי. האם אפשר להעלות על הדעת ברכה גדולה יותר מכך שאדם, מתוך התבוננות פנימית, מגלה שמכוחו של החסד האלוהי, הוא עצמו נעשה מקור השלום, הרווחה, האושר והשגשוג של עמיתיו?57

הפעילות החברתית של עבד אלבהאא לבשה מספר צורות. הוא עסק מדי יום ביומו, ובאופן אישי, בעזרה לזולת מתוך קשב עמוק לצרכים של בעלי מוגבלויות שחיו בסביבתו בעכו. אנשים התגודדו סביב דלתו, והוא הקפיד על ביקורים קבועים אצל חולים ועניים, לפעמים לאורך עשרות שנים.58 היו תקופות שבהן העסיק בעילום שם רופא קהילתי, ופעמים רבות אף ויתר על לבושו לטובת אדם שהיה זקוק לו יותר ממנו וזאת למורת רוחם של בני משפחתו. כשאחרים, ביניהם מערביים, היו שואלים אותו כיצד הם יכולים לשרת אותו, הוא היה מצביע על אנשים נזקקים ועונה: ״שרתו אותם״! הנטייה שלו להעדיף את טובת הזולת על פני טובת עצמו הגיעה לשיאה ביום חתונתו, כפי שאחותו תיעדה: ״הוא עשה באופן אישי ובתשומת לב רבה את כל ההכנות הנחוצות לקראת קבלת אורחיו והנעמת זמנם״:

וכאשר הטקס הסתיים אחי נעלם בלי לומר דבר לאיש, ולא חזר עד שאחרון האורחים עזב. הדבר לא נבע מהתעלמות מחגיגיות האירוע או מחוסר תשומת לב לכלתו. החיבה והרוך שהוא גילה כלפיה תמיד שוללים אפשרות זאת ... הדבר נבע אך ורק מהרגלו לבלות את אותו החלק של היום והערב בביקור אצל עניים וחולים... הוא מעולם לא הסכים שענייניו האישיים יעכבו אותו ממילוי החובות שנטל על עצמו, ולא היה מוכן לזנוח אותם אפילו בליל כלולותיו.59

החל משנותיו הראשונות בעכו, ביתו של עבד אלבהאא שימש בית ועד לאנשים מכל שכבות החברה שבאו לבקש עזרה או עצה. בתקופה מאוחרת יותר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא הקים בית ספר ומרפאה קהילתיים לבהאאים שביקשו מקלט בכפר אבּו סנאן, והוא גם נקט את הצעדים הדרושים כדי להתמודד עם סוגיה חברתית גדולה — הקלה על הרעב.

36 עד היום אפשר לבקר בבית בעכו שאחד מחדריו שימש את עבד אלבהאא להתכנסויות אלה.

37 שיחות פריס, מס׳ 2 (18 באוקטובר 1911).

38 נראה שלעבאס אפנדי היו קשרים קרובים עם השייח׳ עלי נוּר אלדִּין אלישרוטי. על פי סיפור שסיפר הממונה על נכסי ההקדש (וַקְף) של האחווה הישרוטית בעכו, שאל עבד אלבהאא את השיח׳ אלישרוטי: ״אם אבקש ממך ביום מן הימים להיות חבר באחווה שלך, האם תסכים לכך?״ על כך ענה השיח׳ תשובה קצת מסתורית: ״אדוני, מה שמצוי בקרבך הוא די והותר; אינך זקוק ליותר מכך״; ראו סיג׳ברנד, התפקיד החברתי של קשר רוחני, עמ׳ 545. לימים היו לעבד אלבהאא קשרים גם עם בתו של השיח׳ עלי נור אלדין, פאטמה אלישרוטיה (1891–1978), שהייתה חוקרת וסופרת נחשבת מאוד ואחת הדמויות המובילות של האחווה הישרוטית, שמרכזה היום הוא בעמאן; ראו אלסואפטה, ״אשה שהקדימה את זמנה״, עמ׳ 20.

39 ראו: אח׳תרח׳אורי, ״העולם הערבי״, עמ׳ 521-518.

40 על חוויותיה של הקהילה הבהאאית באימפריה העות׳מאנית ובראשית שלטונה של הרפובליקה הטורקית, ובכלל זה קשריה החברתיים החשובים עמהן, ראו אלקן, התנגדות והטרודוקסיה.

41 ראו: אלקן, ״תנועות רפורמה עות׳מאניות״, עמ׳ 272.

42 סולימאן נזיף תיאר את התכתבותו (וכן את התכתבותם של אחרים) ופגישותיו — עד סוף 1917 — עם עבד אלבהאא, שבכמה מקרים דחק בו לתקן פרסומים מוקדמים יותר על הבהאאים שעבד אלבהאא ראה כבלתי מדויקים; ראו: אלקן, ״תנועות רפורמה עות׳מאניות״, עמ׳ 260-256.

43 אלקן, ״תנועות רפורמה עות׳מאניות״, עמ׳ 261.

44 על אירוע זה ראו: אלקן, ״מדחת פאשא ועבד אלבהאא״.

45 ראו העיתון ת׳מראת אלפנון, גיליון מיום 29 בגֻ׳מאדא השנייה, 1297 הג׳/8 ביוני 1880 (יום שלישי), עמ׳ 1; מצוטט אצל אלקן, ״מדחת פאשא ועבד אלבהאא״, עמ׳ 7.

46 הציטוט מובא אצל מק־קנטס: ״מעולם לא הבנתי דבר בעניין זה מעבאס אפנדי״, עמ׳ 278-277. יש עדויות לכך שעשרות שנים מאוחר יותר, אחרי שמוחמד עַבְּדו נעשה המופתי הגדול של מצרים ועבד אלבהאא הוכרז כיורשו של אביו, תלמידו של עַבְּדו, רשיד רִדַֿא ניסה לנסח מחדש את טיב היחסים שהתקיימו בין השניים כנובעים ממניעים אידיאולוגיים. מק־קנטסס מסכם כי ״הידידות בין עַבְּדו ועבד אלבהאא הייתה הרבה יותר משמעותית מכפי שהיא מוצגת בידי רִדַֿא, שכן היא התבססה על ההערכה ההדדית שהייתה לשניהם לאורתופרקסיס ולא לאורתודוקסיה. אפשר שעם חשיפת קשרים נוספים בין השניים, יהיה אפשר לכתוב היסטוריה אינטלקטואלית יותר מדויקת של מוחמד עַבְּדו. אף כי קיומה של ידידות אמיצה ביניהם היא עובדה מוגמרת, יש מקום למחקר נוסף על המשמעויות האינטלקטואליות של מערכת היחסים הזאת״ (שם, עמ׳ 291).

47 ראו: שרברודט, האסלאם והדת הבהאאית, עמ׳ 10, 26, 27, 168. שרברודט נסמך על היבטים בפעילויותיהם ובכתביהם של שני האישים הללו והוא מציין כי מחקרו אינו מקיף. הוא התעניין בנושא התמורות בדת ונשען על התיאוריה של מקס ובר באשר לטבעה של סמכות כריזמטית ונטייתה הרווחת לבחון תמורות בסמכות הדתית במאה התשע עשרה בתנועות רפורמה דתיות (עמ׳ 13).

48 אח׳תרח׳אורי מתארכת את הפגישה הראשונה ביניהם לשנת 1887 (אח׳תרח׳אורי, ״העולם הערבי״, עמ׳ 517). מק־קנטס מזהה את שכִּיב ארסלאן כסטודנט וכותב היומן של עבְּדו; ראו מק־קנטס ״מעולם לא הבנתי דבר מכל זה מפי עבאס אפנדי״, עמ׳ 277.

49 ראו ארכיון המרכז הבהאאי העולמי, CBG006-054-00006. מכתבו של עבד אלבהאא מצוי גם באתר האינטרנט הזה: www.bahai.org/r/085033154.

50 ראו: ארסלאן, ״ביקור״, עמ׳ 316-314; מצוטט אצל מומן, הדת הבאבית והדת הבהאאית, עמ׳ 225-224.

51 בשנת 1922 פרסם ג׳וודת (Cevdet) מאמר חיובי על הדת הבהאאית, ונידון בשל כך למאסר למשך שנתיים. אלקן מנתח את המקרה ומציין כי: ״[ג׳וודת] לא ראה בדת רק מכשיר לרפורמה חברתית, אלא דבר שהאנושות אינה יכולה לחיות בלעדיו, מכיוון שהוא יוצר שלום, הרמוניה, אור ואחדות. ג׳וודת לא היה אפוא אויב הדת, אלא אויב של קנאות ואמונות תפלות... בחינה מדוקדקת של מאמרו בעתון אג׳תהאת והערותיו בכתב ההגנה שלו חושפים את חיבתו לתנועה דתית חדשה זו, שבעיניו יכלה להוביל את החברה לשלום עולמי, שאליו שאפה האנושות במשך דורות״; ראו אלקן, ״עבד אללה ג׳וודת,״ עמ׳ 11.

52 ראו: אלקן, ״הטורקים הצעירים,״ עמ׳ 273.

53 אלריחאני היה חבר בתנועה הספרותית אלמַהְגַ׳ר שחרתה על דגלה לפעול להתחדשות הספרות הערבית. הוא היה מחלוצי התיאורטיקנים של הלאומיות הערבית ומבקר של המטריאליזם האמריקאי. בשנת 1911, בעת שהייתו בניו יורק, מסר לפרסום את ספרו The Book of Khalid, שהיה הרומן הראשון שנכתב באנגלית בידי סופר ערבי. הרומן כולל דיון נרחב בדת הבהאאית. לדברי בושרואי (״אמין אלריחאני,״ עמ׳ 46-42), בסוף ימיו — בצוואתו משנת 1931 — הצהיר אלריחאני על אמונתו ב״אחדות הדת״, וכלל את בהאא אללה ברשימת הנביאים ״הבאים ממקור אחד״. על השפעתו של עבד אלבהאא על יצירתו של אלריחאני ראו: ויקטור קיק, ״אמין אלריחאני״; מצוטט אצל בושרואי, ״הגותו וכתביו של אמין אלריחאני״.

54 ראו: בושרואי וג׳נקינס, ג׳בראן ח׳ליל: אדם ומשורר, עמ׳ 9, 126.

55 ראו: שיחות פריס, מס׳ 2.

56 ראו: סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 4.

57 שם, עמ׳ 2.

58 לתיאור יום שישי טיפוסי בחייו של עבד אלבהאא, ראו אפרוח׳תה, זכרונות על תשע שנים בעכו, עמ׳ 204-203.

59 אלו הם דברי באהיֶה המצוטטים אצל פלפס, חייו ומשנתו של עבאס אפנדי, עמ׳ 91.

עוד במהלך חייו של אביו החל עבד אלבהאא לרכוש אדמות חקלאיות ולעבדן במזרח הכינרת ובדרומה, וכן בבקעת הירדן הרחק מהחוף המיושב בצפיפות. התקנות העות׳מאניות הידועות בשם ״תנזֿימאת״ — שורה של רפורמות שנעשו באימפריה העות׳מאנית בשנים 1876-1839 — אפשרו לאזרחים עות׳מאנים לרכוש קרקעות בכל מקום באימפריה. הדבר אפשר לעבד אלבהאא ולבני משפחה נוספים של בהאא אללה, שזכו באזרחות עות׳מאנית עוד בהיותם בבגדאד, לרכוש חלקות אדמה למטרות חקלאיות. החל משנות השמונים של המאה התשע עשרה נרכשה קרקע בנֻקַיְבּ ובאלסמרא, בחוף המזרחי של הכינרת, בסַמַח׳ (צמח) ואוּם ג׳וּני (אלמַנְשִׁיֶּה) שבקצהו הדרומי של האגם, ומאוחר יותר גם בעדסיה. אדמות חקלאיות אלו אפשרו לקהילה הבהאאית הקטנה ולשכניה להחזיק מעמד בשנות הרעב והמלחמה שפקדו את הארץ בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים.60

כתבים: דת, רפורמה והתחדשות

ממש באותה תקופה, ובמקביל לשימור קשרים חברתיים עם אישים באזור שהוזכרו לעיל, החל עבד אלבהאא, לכתוב על כוחה היוצר של הדת ועל השפעותיה על החברה. חיבורו ״איגרת על הציוויליזציה״ (רֵסאלֶה־י מַדַנִיֶּה) נכתב בשנת 1875 כשהיה בן 31 ובו התייחס לשאלת המודרניזציה באיראן.61 להערכתו של בנאני:

[האיגרת הזאת] תופסת מקום היסטורי בולט בספרות המודרניזציה באיראן... עבד אלבהאא מציג בה תוכנית לכידה ומגובשת לכינונה מחדש של החברה האיראנית... המושתת על חינוך אוניברסלי ועל ביעור הבערות והקנאות. האיגרת קוראת לנטילת אחריות והשתתפות של העם בשלטון באמצעות אסיפה מייצגת. היא מבקשת להבטיח את זכויותיהם וחירויותיהם (של אזרחי המדינה) באמצעות חקיקת חוקים ומיסוד הצדק. יתר על כן, היא מציגה את היתרונות לאנושות שיש למדע המודרני ולטכנולוגיה; ויש בה הוקעה של מיליטריזם, הדגשה של חוסר המוסריות שבהוצאת סכומי עתק על התחמשות, וקריאה לחלוקה שוויונית יותר של משאבי האומה.62

בתקופה שבה רוב הספרות הרפורמיסטית התאפיינה בהיותה ״חיקוי נאיבי של תוצאות בלי להבין את הסיבות שהביאו אליהן, דהיינו אימוץ שטחי של צורות בלי התייחסות של ממש לערכים שעומדים בבסיסן״, עבד אלבהאא התמקד בבחינה מעמיקה של שורשי הסיבות. ובלשונו של בנאני:

לא להתמערבות של המזרח קרא [עבד אלבהאא]. היה לו הרבה מה לומר על דלותם הרוחנית של חברות במערב ואף בפרס. באמצעות החייאה של הפוטנציאל הרוחני והמוסרי שבאדם, ביקש עבד אלבהאא ליצור מוסדות חדשים וצורות פוליטיות בנות קיימא, שיעמדו בבסיסה של ציוויליזציה רוחנית של ממש.63

עוד עשרים שנה עתידות לחלוף עד שהרעיונות האלה יופיעו בספרות הרפורמיסטית הפרסית. אף כי עניינו של עבד אלבהאא נגע במפורש לאיראן, איגרתו הנזכרת התמקדה בשאלות של ציוויליזציה חומרית ורוחנית, ולפיכך היא הובנה כחיבור בעל מסר אוניברסלי.

בין השנים 1886 ו־1890, חיבר עבד אלבהאא ביוגרפיה קצרה על אודות הבַּאבּ, מי שהיה המבשר של בואו של בהאא אללה. הביוגרפיה, שכותרתה ״סיפורו של נוסע״ (A Traveller’s Narrative),64 נכתבה בסגנון של ספר מסעות. מוצע בה ניתוח של הרצף הסוער של אירועים שהביאו לכהונתו קצרת השנים של הבַּאבּ וכן של ההתרחשויות שבאו בעקבותיה. הביוגרפיה כוללת גם תיאור של מצב הקהילה וכן את הצהרתו של הבאב בדבר תפקידו של בהאא אללה.

לבסוף, בשנת 1893, שנה לאחר מותו של בהאא אללה, חיבר עבד אלבהאא את ה״איגרת על הפוליטיקה״ (רֵסאלֶה־י סִיַאסִיֶּה), שראתה אור בבומביי. האיגרת, שהוקדשה לתפיסה התאורטית ולהיבטים הפרקטיים של השלטון, הופיעה במקביל לתסיסה הפוליטית ולגל המחאה שפרץ באיראן בשנת 1890, בתגובה לזיכיון לסחר בטבק, שהשאה העניק לאזרח בריטי. באיגרתו הזהיר עבד אלבהאא מפני התערבותם של חכמי הדת (עולמאא) בשלטון, ולמעשה קרא להפרדה בין דת ומדינה. הוא אף כלל בה דברי הדרכה למאמינים הבהאאים כיצד עליהם להתמודד עם תסיסה פוליטית בהציעו להם להימנע ממחלוקות, ולציית לשלטונות (הבהרה זו הייתה הכרחית לאור התסיסה וההתנגדות הפוליטית שטלטלו את המרחב הציבורי באותה תקופה).

קשרים עם המערב ומבקרים מן המערב בעכו

הקשרים החברתיים של עבד אלבהאא בתקופה זו כללו מבקרים מן המערב שחיו בפלשתינה העות׳מאנית או נוסעים שהגיעו אליה. הטמפלרים הגרמניים הגיעו לחיפה ב־1868, ממש באותה השנה שבה הגיעו אליה הבהאאים, וכבר מן ההתחלה שררו בין שתי הקהילות יחסיים לבביים. מנהיג מושבת הטמפלרים בחיפה, גאורג דוד הארדג (G. D. Hardegg) פגש את עבד אלבהאא בעכו כבר בשנת 1871, עוד לפני שזה האחרון הורשה לעזוב את גבולות עירו. שני האישים נותרו חברים עד למותו של הארדג ב־1879.65 וכאשר עבד אלבהאא העתיק את מקום מגוריו לחיפה, אחרי 1908, הוא בנה את ביתו בשכנות למושבה הגרמנית.

באותה תקופה נפגש עבד אלבהאא בעכו עם אנשי שֵם נוספים מן המערב, ביניהם לורנס אוליפנט (L. Oliphant) שעמו נפגש ב־1883, וחוקר איראן הדגול אדוארד גרנוויל בראון (E.G. Browne), איש אוניברסיטת קיימברידג׳, שעמו נפגש בשנת 1890. בביקורו של בראון בעכו הוא פגש את בהאא אללה למשך מספר ימים. בראון הותיר אחריו תיאור של עבד אלבהאא שבאותם ימים היה בן ארבעים ושבע, ושימש מגן לאביו בפלשתינה העות׳מאנית במשך עשרים ושתיים שנים:

[עבד אלבהאא הוא] איש גבה קומה, בנוי לתלפיות, זקוף כחץ, חבוש טורבן לבן לראשו ועטוי גלימה; תלתליו הארוכים משתלשלים כמעט עד לכתפיו הרחבות; מצחו הרחב ורב־העוצמה מעיד על אינטלקט חריף, שלו נלווה רצון עז, עיניים חדות כנץ ומורגשות היטב, ובה בעת הן משׁרות שלווה. זו הייתה התרשמותי הראשונה מעבאס אפנדי...

דיבורו היה רהוט והוא היה נכון לכל התדיינות והיטיב להמחיש כל קביעה; הוא היה בעל היכרות אינטימית עם כתבי הקודש של היהדות, הנצרות והאסלאם. אנשים דוגמתו נדירים הם ביותר אפילו בין הרהוטים וחדי המחשבה שבקרב הגזע שאליו הם שייכים. תכונות אלה, לצד הדר מלכותי וגאוני, גרמו לי לחדול לתהות על ההשפעה וההערכה שלהן זכה גם מחוץ למעגל חסידיו של אביו. אף לא אדם אחד ממי שראה אותו יכול היה להטיל ספק באשר לגדולתו ולעוצמתו של האיש הזה.66

עבד אלבהאא כמוקד הברית של אביו

יונס אפרוח׳תה, שהיה חבר קרוב של עבד אלבהאא עבאס בעכו בפתח המאה העשרים כותב:

בלילה אפל אחד, בעוד עבד אלבהאא פוסע הלוך ושוב במסדרון הקדמי הארוך של חדר קבלת הפנים בביתו, כשהוא נרגע ומתאושש מטרדות היום העמוס, הוא שאל אותי את השאלה הבאה. הייתי היחיד לצידו באותה שעה ... ״האם אתה יודע כיצד אני מנהיג את צאן מרעיתי? אני מנווט בחוזקה את משוטי הספינה, מהדק היטב את חבליה, קובע את נקודת היעד ואז בכוח הרצון אני מחזיק בהגה ויוצא לדרך. בצאתי לדרך איני סוטה מן המסלול גם כאשר הסערה בים חזקה והסכנה המרחפת על הספינה גדולה. איני נעשה מוטרד ואיני מאבד את עשתונותיי. אני דבק במשימה עד הגיעי אל היעד. אילו הייתי מהסס או משנה את כיוון ההפלגה לנוכח כל סכנה הנשקפת מנגד, הספינה של דת האל, לא הייתה מצליחה להגיע אל מחוז חפצה...״67

כושר ההתמדה הזה היה תכונה שעמיתיו של עבד אלבהאא נתנו דעתם עליו. במעמד הלוויה של עבד אלבהאא, שייח׳ אסעד שוּקיירי מעכו, שהיה שופט בנפת הגליל ובסוריה הגדולה, הזכיר בהספדו ש״קבוצה של פרסים ואחרים ביקרו אצל [עבד אלבהאא] ופרסמו והפיצו עלונים שבהם ציינו את הכשלים הקיימים באידיאלים שהוא הטיף אליהם. אף על פי כן, הוא המשיך בדרכו ונתן ביטוי מוצהר לתורותיו בלי לשים לב לביקורת שהופנתה אליו ולהתנגדויות של יריביו ואף לא נפגע משנאתם ומעוינותם״.68

במבט כללי יותר — אופי מנהיגותו מעלה את השאלה כיצד הפך עבד אלבהאא מאיש אמונו ועוזרו של אביו לראש הקהילה אחריו. כמי שהתחנך והוכשר בידי אביו, פעל עבד אלבהאא בהדרכתו הישירה של אביו למשך כיובל שנים, ולאורך התקופה כולה היה משרתו הצמוד. ב־1892 נפטר בהאא אללה, ועבד אלבהאא מצא את עצמו ממונה ראש הדת הבהאאית על פי צוואת אביו. לאחר שתיאר את עצמו בעבר כ״עבדו של בהאא [אללה]״ (عبد البهاء), תיאר עבד אלבהאא את הנהגתו את הקהילה הבהאאית בדרך דומה:

שִעבוד והתמסרות לכליל השלמות המבורך [בהאא אללה] הם הנזר המפואר ומלא ההוד שלי; ושירות למין האנושי כולו הוא דת הנצח שלי... אין לי ולעולם לא יהיה לי לא שֵם, לא תואר, לא זֵכר, ולא תהילה, לבד מ[השם] עבד אלבהאא. זהו מושא כיסופיי וזוהי כמיהתי הגדולה מכֹּל. אלו חיי הנצח בעבורי. זוהי תהילתי הנצחית.69

התקופה שבה עמד עבד אלבהאא בראש הקהילה הבהאאית הייתה הפרק השלישי והאחרון בחייו (1921-1892). פרק זה לא היה דרמטי פחות מאשר שני קודמיו — ילדותו ונעוריו באיראן, בעיראק וטורקיה (1868-1844), וגלותו רצופת התלאות בעכו (1892-1868). בתקופה השלישית הוא היה נתון שוב למגבלות בידי השלטונות העות׳מאנים ועמד בפני גל חדש של אתגרים ואיומים בטרם שוחרר לגמרי ב־1908. אחר כך יצא למסע מקיף במצרים, וערך שורה של מסעות למערב אירופה ולצפון אמריקה במטרה לייסד בהן קהילות בהאאיות וזאת עוד קודם לחזרתו לפלשתינה בסמוך לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה. דאגתו למשפחתו ולקהל מאמיניו באה לידי ביטוי בפעילות חברתית ענפה ורצופה. באותם ימים שגשגו גם קשריו החברתיים, שאותם רקם בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו.

בתקופה זו חל גידול ניכר גם בהיקף היצירה של עבד אלבהאא ובהתכתבויותיו עם בהאאים ועם הוגים בולטים. נוכחותו ניכרה גם באמצעי התקשורת של תקופתו. עולי רגל ממזרח וממערב באו לביקורים, וכמוהם גם מבחר יוצא דופן של אורחים בעלי שם. ובעודו מתמודד עם ניסיונו של אחיו למחצה ליצור פילוג בדת, עסק עבד אלבהאא בהקמתם ובהאדרתם של שני מבנֵי הקבר החשובים ביותר של הדת הבהאאית. הישגים אלה הושגו על רקע השינוי הפוליטי המהיר שאירע באזור — המעבר מן השלטון העות׳מאני לתקופת המנדט הבריטי והסכנות הבלתי צפויות שריחפו בחלל — מלחמה, רעב, תחלואה, מתח פוליטי ואיומים על חייו. בתקופה שבין 1892 ו־1921 עיצב עבד אלבהאא מחדש את הקהילה שהנהגתה הופקדה בידיו עם מות אביו.

אולם כדי להבין את התמורה הזאת, עלינו לבחון תחילה את הדרך שבה עבד אלבהאא נעשה מנהיג הקהילה. סוגיית הירושה היא כידוע שאלת מפתח העומדת במוקדה של כל קהילה דתית. מבחינה היסטורית, מאבקים על כוח וסמכות הובילו למחלוקת ולפיצול. העדר הוראות מפורשות בכתבי הקודש הקובעות מי הם מקורות הסמכות אחרי מותו של המייסד יכול להוביל לחילוקי דעות על פרשנותם, ולעיתים קרובות, בסופו של דבר, אף לפילוג. כדי למנוע זאת ציין בהאא אללה במפורש את שם היורש בצוואתו, הידועה בשם כִּתַאבּ אלעַהְד (ספר הברית), שאותה כתב בכתב ידו. הצוואה נפתחה ונקראה בפני המשפחה והמאמינים ביום התשיעי למותו. מסמך זה, שההוראות העיקריות הכלולות בו כתובות כבר בספר החוקים הבהאאי, כִּתַאבּ אלאַקְדַס (הספר הקדוש ביותר), כונן את הברית המחייבת עם המאמינים.

מוקד הברית הזאת היה מינויו של עבד אלבהאא כיורשו וכמפרש תורתו של בהאא אללה, שמכאן ואליך הכול צריכים לפנות אליו. בכִּתַאבּ אלאַקְדַס כתב בהאא אללה: ״וְהָיָה כִּי יִיבַשׁ יָם הַהִתְאַחֲדוּת וְיִתַּם סֵפֶר חֲזוֹן הָרָאשִׁית, עֵת יָבוֹא הַקֵּץ, פְּנוּ לָכֶם אֶל מִי שֶׁחָפֵץ בּוֹ הָאֱלֹהִים, חֹטֶר מִן הַגֶּזַע הָעַתִּיק הַזֶּה״70 ולמען הסר ספק, הוא ציין במפורש בצוואתו: ״מושא הפסוק הקדוש הזה אינו אחר מאשר הענף העז ביותר הזה [הלא הוא עבד אלבהאא]״.71

אין לבלבל את מינויו של עבד אלבהאא כיורשו של בהאא אללה וכמנהיג הדתי של הקהילה עם היותו של אביו נביא ואין ליחס דמיון כלשהי של הבן לאב מצד מעמדם. כיובל שנים אחר כך, היורש שמינה עבד אלבהאא, נכדו שוגי אפנדי, הסביר:

ככל שנשגבה היא מעלתו של עבד אלבהאא וככל שמרובים השבחים בכתבי הקודש ובלוחות, שבהם פיאר בהאא אללה את בנו, מעמדו של עבד אלבהאא לעולם אינו צריך להתפרש כזהה או כשווה ערך לזה של אביו, שהוא עצמו ההתגלות.72

במקום אחר עבד אלבהאא עצמו סיפק פירוש מוסמך למעמדו:

זוהי אמונתי האיתנה והיציבה והאמת הברורה והגלויה שבה אני דוגל. עבד רב הדר זה ואיש מלכות השמים [בַּהַאאֻ אללַּה] הוא שמש האמת הבוקעת ממעוז האמת... מעמדו של עבד זה הוא מעמד של עבדות מוחלטת וצרופה. זוהי אמת איתנה, יציבה וברורה שאינה מצריכה ביאור או פירוש, רמז או ניתוח... מבוארת היא בידי פרשָנוֹ של דבר האל. זהו אפוא ביאורי.73

החל בשנת 1892 ואילך מצא עבד אלבהאא עצמו אחראי לשורה של תפקידים ובעל סמכויות חשובות: פרשנות של התפיסות הבהאאיות, הבהרת הדוקטרינות הדתיות, ופיתוח המנגנון המנהלי של הקהילה. עבד אלבהאא נעשה גם האדריכל והמדריך של הקהילה הבהאאית הבינלאומית ההולכת וצומחת. במילוים של תפקידים אלו שקד עבד אלבהאא להבהיר תמיד שמקור מחשבותיו הוא אביו בהאא אללה. בהאא אללה, מצדו, השמיע בפני צאן מרעיתו דברי תוכחה אלו ביחס לעבד אלבהאא:

הוא החסד הגדול ביותר שהושפע עליכם ונֹעם האל המושלם ביותר שהורעף עליכם. באמצעותו קמה לתחייה כל עצם רקובה. המכוון פניו נכחו, מכוונם אל האל והמפנה עורף אליו מפנה עורף ליופיִי וכופר במופתִי והרי הוא חוטא כלפיי. הוא הפיקדון שהפקיד האל בתוככם והופעתו וגילויו בקרב עבדיו המקורבים.74

בהתייחסות אחרת לבנו, כתב בהאא אללה: ״עשינוך מגן לבני האדם ומחסה לשוכני השמים והארץ ומבצר למאמינים באל האחד הכל־יודע״.75

איצטלת המנהיגות

אף כי צוואתו של בהאא אללה הייתה ברורה למדיי, השנים הראשונות של עבד אלבהאא כראש הקהילה היו קשות מאוד. הירושה, ובעיקר שאלת הנהגת הקהילה עצמה, הייתה שנויה במחלוקת כבר מן ההתחלה. לאורך חייו של בהאא אללה היו בדבריו התייחסויות רבות בעל פה ובכתב לעבד אלבהאא שלא הותירו ספק בקרב בני המשפחה וקהילת המאמינים באשר לשאלה מי בעיניו צריך להנהיג את הקהילה. למרות זאת, שלושת אֶחיו למחצה של עבד אלבהאא, שהונהגו בידי אחיהם הגדול, מוחמד עלי (השנים האחרים היו בַּדִיע אללה ודִֿיַאא׳ אללה) החלו מיד, אפילו לפני מעמד הלוויה של אביהם, להתנגד לעבד אלבהאא. תחילה הייתה התנגדותו של מוחמד עלי סמויה, אך לאחר מכן היא באה לידי ביטוי גלוי בתוך הקהילה הקטנה, ובהמשך — היא נעשתה פומבית.

אפשר לומר בקיצור נמרץ, כי מוחמד עלי טען כי צוואתו של בהאא אללה — הברית שלו — וכמשתמע מכך קביעתו שעבד אלבהאא הוא יורשו, חלה רק על עניינים משפחתיים אך לא על נושאים הנוגעים לדת או לקהילה. לדבריו, כל מחלוקת בענייני דת צריכה להיפתר בהסתמך על מכלול כתביו של בהאא אללה ולא רק על יסוד הצוואה. עמדה זו של מוחמד עלי פתחה פתח לוויכוחים בקרב בני הקהילה ופרשנויות מתחרות לתורתו של בהאא אללה. במקביל, מוחמד עלי האשים את עבד אלבהאא שהוא טוען להיותו בעל מעמד שווה לזה של אביו, ואפילו מייחס לעצמו נבואה. האשמה זו לא הייתה מבוססת כלל על דברים מפורשים מפיו של עבד אלבהאא עצמו אלא אך ורק על פרשנות של כמה מאמירותיו. ייתכן שהאנטגוניזם כלפי עבד אלבהאא החריף בשל ההערצה שחשו כלפיו חלק מבני הקהילה והתלהבותם ממנו. מאחר שמוחמד עלי היה מהבולטים בבניו של בהאא אללה ואפילו הוזכר במפורש בצוואה, התנגדותו לאחיו עבד אלבהאא טלטלה את הקהילה הקטנה והובילה אותה למבוכה מעיקה.

בתגובה, דחה עבד אלבהאא את ההאשמה שהוא טוען להיותו שווה מעמד לבהאא אללה או להיותו נביא כמוהו. כתביו של בהאא אללה שללו אפשרויות אלה מכל וכל. יחד עם זאת, בהסתמך על דברים מפורשים בכִּתַאבּ אלאַקְדַס, עמד עבד אלבהאא על זכותו לפרש את דברי אביו כלשונם; אלמלא נקט עבד אלבהאא דרך זאת, הייתה שאלת הירושה מתרוקנת מכל תוכן. שיקול הדעת והיקף הסמכות האישית שהוענקו לו על פי הצוואה היו ברורים. הפרשנות, ובאמצעותה לכידותה של הקהילה, לא יכלו להיוותר עניין הנתון לשיקול דעתם האישית של מאמיני הקהילה או של צאצאי בהאא אללה.

זאת עוד, מוחמד עלי ואֶחיו האשימו את עבד אלבהאא בכך שהחזיק ברשותו כספים ונכסים שנועדו לילדיו האחרים של בהאא אללה, ושהוא המשיך להחזיק ברשותו קצבאות שהיו מיועדות לבהאאים גולים, ואף עיכב העברות כספים שנשלחו מבהאאים באיראן. דא עקא, האשמה זו אינה עולה בקנה אחד לא עם העדויות ההיסטוריות על אורח חייו של עבד אלבהאא ודאגתו היומיומית לסיפוק צרכיה של המשפחה המורחבת ומימונם, ולא עם רישום הנכסים שנותרו בידי הקהילה. לבסוף, ואולי זו הנקודה מרחיקת הלכת ביותר, ראוי להזכיר את ההאשמה שבה האשים מוחמד עלי את עבד אלבהאא, הלא היא כוונתו למרוד ברשויות האזרחיות העות׳מאניות.

מוחמד עלי אסף קומץ אנשים והחל לזרוע ספקות בקרב הקהילה וחשדנות מחוצה לה. הוא התכוון לערער על אמינותו של עבד אלבהאא ולהציגו בעיני הרשויות כפושע, בתקווה שהדבר יביא למאסרו או להרחקתו מזירת ההנהגה. זמן קצר לאחר מכן, בני משפחה נוספים מקרב צאצאיו של בהאא אללה החלו לצדד במוחמד עלי. שני יוצאי דופן בולטים מקרב המשפחה היו בַּאהִיֶּה, אחותו של עבד אלבהאא, ומוחמד קוּלִי, דודו מצד אביו. כמו כן, להתנגדות לעבד אלבהאא חברו כמה בהאאים בולטים וכך הוא מצא את עצמו מבודד כמעט לחלוטין בעכו. נותרו עמו אשתו, ארבע בנותיו ואחותו. למשך תקופת מה נאסרה עליו אפילו הכניסה למתחם הקבורה של אביו.

מצב עניינים זה היכה בתדהמה את הקהילה, שהייתה עדיין הלומת יגון ונתונה במאמץ להתאושש מן האבל הכבד שפקד אותה עם מותו של בהאא אללה. במשך ארבע שנים שמר עבד אלבהאא על שתיקה וקיווה שאחיו למחצה יחדל מהתנגדותו כלפיו. הוא המשיך לכבד ולממן את הבקשות לאספקת מזון, ללבוּש ולכסף שהופנו אליו בידי בני המשפחה שלא חדלו להשמיצו מאחורי גבו. צערו על המצב שבו הוא היה נתון באותם ימים עולה מאחד ממכתביו: ״...עד עתה החרשתי ולא הוצאתי מפי דבר מה מחשש שהדבר יפגע בשמנו הטוב בקרב זרים. שתיקה זו הייתה מכה קשה בעבורי. סבלתי, הצטערתי ובכיתי, אך נמנעתי מלומר דבר״.76

בהדרגה הרוב המכריע של הבהאאים המקומיים וכמותם גם קהילות הבהאאים שמחוץ לעכו הלכו אחרי עבד אלבהאא. ייאושו של מוחמד עלי גבר והוא החריף את השמצותיו הפומביות כלפי עבד אלבהאא וכך הקרע בתוך הקהילה נעשה בלתי נמנע. בשנים 1905-1904 התברר מה טיבו של המרד הזה. עבד אלבהאא הכריז בסופו של דבר על מוחמד עלי וחסידיו מפֵרי חוק, והורה לקהילה לנתק כל קשר עמם. העימותים בין הצדדים נמשכו לסירוגין לאורך שנים, אך לא היוו מעולם סכנה לשלום הקהילה.

למעשה, בד בבד עם המשבר הזה, הדת הצעירה סללה דרכים חדשות באירופה ובצפון אמריקה. מלונדון ועד לסנט פטרבורג, דיפלומטים, נוסעים, אקדמאים, סופרים ועיתונאים צפו בהופעתה של התנועה הבַּאבּית ובתהפוכות והרדיפות שהיא סבלה מהן באיראן החל משנת 1844, ואף תיעדו אותן. לאור חשיבותה האסטרטגית של איראן, ממשלת רוסיה הקיסרית עקבה אחרי התנועה הבַּאבּית החל מראשיתה; ודיפלומטים רוסים באיראן הונחו לאסוף מידע על הבַּאבּ ועל דתו. בשנת 1852 הנסיך דולגורוקוב (Dolgorukov), השגריר הרוסי באיראן, ניסה אפילו להתערב לטובת בהאא אללה בעת שהיה כלוא בטהראן, ואף הציע לו מקלט מדיני בתחומי רוסיה.77 מזרחנים רוסים כמו הברון ויקטור רוזן (V. Rosen) כינסו בשקידה טקסטים בַּאבִּים ובהאאים ופרסמו מחקרים אקדמיים על שתי הדתות הללו. תלמידו של רוזן, הקפטין אלכסנדר טומנסקי (A. Tumanskii), דאג להיות מוּצב לשירות צבאי בעַשְׁקְאַבַּאד שבטורקמניסטאן, כדי שיתאפשר לו ללמוד על הבהאאים ממקור ראשון. ב־1892 הוא החל בתרגום ספרו של בהאא אללה כִּתַאבּ אלאַקְדַס לרוסית.78

באשר למערב, התורה הבהאאית הובאה לארצות הברית בידי אִבראהים ג׳ורג׳ חַ׳ירֻאללה, רופא לבנוני נוצרי שהצטרף לדת הבהאאית בקהיר לפני שעבר לניו יורק בשנת 1892. שנתיים מאוחר יותר, ת׳ורנטון צ׳ייס (T. Chase), סוכן ביטוח, איש המערב התיכון בארצות הברית, נעשה הבהאאי האמריקאי הראשון. בעשור הראשון לקיומה מנתה הקהילה הבהאאית בארצות הברית מאות מאמינים שהיו פזורים במקומות שונים במרחב הגדול שבין ניו יורק לשיקגו. בדצמבר 1898 קבוצה ראשונה של מאמינים בהאאים מן המערב עלתה לרגל לעכו לפגוש את עבד אלבהאא. בראשם עמדה פיבי הירסט (P. Hearst), פילנתרופית ידועה ואימו של איל העיתונות וילהלם רנדולף הירסט (W. R. Hearst). אחד מעולי הרגל תיעד את הפגישה:

מיד עם הגיענו [בספינת קיטור מקהיר] הלכנו לבית מלון, שבו שהינו עד רדת החשיכה, מכיוון שהיה מסוכן מדי הן לנו הן לעבד אלבהאא... שזרים ייראו בכניסתם לעיר הצער...

...כשנכנסנו מצאנו את החברים שחיכו לנו, והתחלנו לעלות במדרגות שהובילו אליו שהיו לא ישרות והיו ביניהן הבדלי גובה.

לפתע האור לבש צורה חדשה שנראתה בתחילה כחיזיון של ערפל ואור. היה זה המאסטר שנגלה לפנינו לאור הנרות. גלימתו הלבנה, שיערו הכסוף והגולש, ועיניו הכחולות המבהיקות יצרו רושם של רוח רפאים יותר מאשר של יצור אנושי. ניסינו להביע בפניו את תודתנו העמוקה על קבלת הפנים שבה קיבל אותנו. ״לא״, הוא השיב: ״כמה יפה מצדכם שבאתם!״79

קבוצת עולי הרגל כללה גם את רוברט טרנר (R. Turner), אפרו־אמריקאי ששימש כמשרתה של פיבי הירסט. עבד אלבהאא התייחס לטרנר בשוויון גמור, כמו לכל האחרים. באחת ההזדמנויות, כשהבחין עבד אלבהאא שטרנר אינו במקום, שאל, ״איפה רוברט?״ וכשזה נכנס לחדר קם עבד אלבהאא, קיבל את פניו וביקש ממנו לשבת עם הקבוצה.80 בימים שלאחר מכן, עבד אלבהאא התעקש כדרכו לשרת את אורחיו, וביניהם טרנר.81 טרנר הפך אחר כך לאפרו־אמריקאי הבהאאי הראשון.

בהדרכתו של עבד אלבהאא, הקבוצה הצפון אמריקאית הזאת שתלה את זרעי הדת של אביו באירופה, במידה רבה באמצעות קהילה של סטודנטים אמריקאים, אמנים ואינטלקטואלים שחיו בפריס. הדבר הביא להיווצרותו של הגרעין הראשון של בהאאים אירופאיים צעירים שהגיעו לביקור בעכו. חלוץ עולי הרגל הבהאאים מאירופה היה צעיר אנגלי בשם תומאס בריקוויל (T. Breakwell) שהצטרף לדת הבהאאית בפריס בשנת 1901 ובחלוף חודשים ספורים נסע לפגוש את עבד אלבהאא.

בעת שהייתו בעכו ביקש בריקוויל את עצתו של עבד אלבהאא בעניין אֶתי אישי שנגע לתחום עיסוקו. אף כי הייתה לו משרה מצוינת בתעשיית הכותנה שבה השתכר יפה, חרה לו שמפעלי הכותנה תלויים בהעסקת ילדים. עבד אלבהאא יעץ לו להודיע על התפטרותו.82 בריקווול עשה זאת ושב לפריס כדי לתמוך בצמיחתה של הקהילה הבהאאית בעיר. הוא התכתב עם עבד אלבהאא עד מותו ממחלת השחפת שנה לאחר מכן.

היה זה בשנת 1901 כאשר הצרפתי היפוליט דרייפוס (H. Dreyfus) הצטרף לדת הבהאאית בפריס. כעשר שנים לאחר מכן הוא נישא ללורה קליפורד בארני (L. Clifford Barney), בהאאית אמריקאית ממשפחה פריסאית מבוססת ומוכרת היטב בקהילת האומנים בעיר. קליפורד בארני, שנעשתה בהאאית בסביבות שנת 1900, הגיעה לביקור אצל עבד אלבהאא בעכו. היא חזרה לשם בשנת 1904, ופעם נוספת בשנת 1906 לשהייה ממושכת יותר, אחרי ביקורה עם בעלה בקווקז, ברוסיה ובאיראן בשנת 1905. היא פיתחה קשרים קרובים עם עבד אלבהאא ומשפחתו.

התפשטות הדת הבהאאית במערב, שניכרה היטב בתנועה המתמדת של עולי רגל מערביים בחוצות עכו, היה בכוחה להגביר ביתר שאת את תסכולם של מוחמד עלי ותומכיו. או אז צצה בעיה אחרת גם מכיוון אחר. אבראהים חַ׳יְרֻאללה, הרופא הלבנוני שהגיע לעכו בשנת 1898 באותה עלייה לרגל ומשך אל חיק הדת הבהאאית מאמינים חדשים רבים בארצות הברית, החל לראות עצמו שותף של עבד אלבהאא, ושאף לחלוק עמו את ההנהגה של הקהילה הבהאאית במערב. חַ׳יְרֻאללה כרת ברית עם מוחמד עלי כדי להבטיח את תמיכתו בו.

במהלך השנים הבאות שלח עבד אלבהאא מלומדים בהאאים בולטים מהמזרח לבוא בדברים עם חַ׳יְרֻאללה ולהסביר לבהאאים באמריקה את ההשלכות של צוואתו של בהאא אללה. ואכן רק מעטים הלכו בעקבות חַ׳יְרֻאללה, ועד שנת 1902 הוא כבר היה דחוי בידי רוב הקהילה הבהאאית.

כחודשיים לאחר הגעתה של הקבוצה הראשונה של עולי רגל מן המערב, עבד אלבהאא נטל על עצמו להיות מופקד על שמירת שרידי גופתו של הבַּאבּ, המבשר של דתו של אביו בהאא אללה. בעקבות ההוצאה להורג הפומבית של הבַּאבּ בעיר תִבריז שבאיראן בשנת 1850, קומץ מנאמניו הוציאו את שרידי גופתו מן התעלה שאליה הושלכו והעבירו אותם בחשאי ממקום למקום, תחילה לטהראן, ואחר כך לאיספהאן וכֶּרְמַאנשַׁאה. לבקשתו של בהאא אללה, דאג עבד אלבהאא להעברתם בחשאי לעכו דרך בגדאד, דמשק וביירות. כמעט עשר שנים חלפו עד שנרכשה הקרקע ונבנה המאוזוליאום על המדרון הצפוני של הר הכרמל, במקום שיועד לכך בידי בהאא אללה.

הרפורמה החינוכית

בספרו סוד הציוויליזציה האלוהית (The Secret of Divine Civilization) דגל עבד אלבהאא בתוכנית לרפורמה חינוכית שתכלול פיתוח של אומנויות שימושיות ומדעים וקידום תעשיה וטכנולוגיה למען החברה. לאורך העשורים הבאים, עד מותו בשנת 1921, יזם עבד אלבהאא הקמה של עשרות בתי ספר עירוניים וכפריים ואף היה חלוץ בהקמת מסגרות חינוך לבנות. הוא דגל גם בטיפוח גישה ייחודית לחינוך הדתי ותמך בתוכניות להשכלה גבוהה.

מאז 1892, עת נעשה עבד אלבהאא ראש הקהילה הבהאאית, הוא דרבן את הבהאאים באיראן להקים בתי ספר והעניק הדרכה למייסדי בתי הספר, למנהלים ולמורים בשורה של נושאים הנוגעים לתוכנית הלימודים, לפילוסופיה חינוכית, ולאמות המידה שאליהן צריכים הם לשאוף. בשנת 1897 פתחו הבהאאים בעַשְׂקאַבַּאד בית ספר חדש, וכעבור שנתיים חנכה הקהילה הבהאאית בטהראן את בית הספר לבנים ״תַרְבִּיַת״ (חינוך). במרוצת השנים הבאות נוסדו עשרות בתי ספר בערים ובכפרים באיראן — תחילה לבנים, ומשנת 1909 גם לבנות.83

בתי הספר אימצו תוכניות לימודים מודרניות, שכללו לימוד של מקצועות כמתמטיקה, מדעים, היסטוריה, גיאוגרפיה, אמנות, מלאכה וספורט. בבתי הספר הללו הושׂם דגש גם על חינוך מוסרי ותיקון המידות והאופי. שיעורי דת נלמדו בנפרד וניתנו רק לילדי הבהאאים. בתי הספר היו פתוחים לילדי כל הדתות, ובמשך הזמן משכו הורים מכל המגזרים בחברה ובכלל זה המשפחה המלכותית, ואפילו אנשי דת מוסלמים.84 סולי שאהוואר מציין:

נוכחותם של תלמידים מקהילות דתיות אחרות הבליטה את איכותם הייחודית של בתי הספר: ילדים מוסלמים, יהודים וזורואסטרים (ואולי אפילו כמה נוצרים) ישבו ללמוד יחד לצד ילדים בהאאים, במסגרת בין־קהילתית, אשר ניתן לקבוע בבירור שלא הייתה דוגמתה באיראן במשך מאות שנים.85

כבר מן ההתחלה נתקלו בתי הספר בהתנגדות מצד גורמים אנטי בהאאים בחברה, ובראשם אנשי דת מוסלמים. כשלושים שנה מאוחר יותר, בשנת 1934, הורה רזֿא שׁאה לסגור את בתי הספר הללו לצמיתות. למרות זאת בתי הספר היו, כפי שמסכם שאהוואר, גורם שהשפיע על המודרניזציה של החינוך באיראן ועל תהליך המודרניזציה בכלל. הם היו גם גורם מוביל בחינוך בנות, ובכך ״תרמו תרומה חשובה לצמיחתו של הדור הראשון של נשות מקצוע משכילות באיראן״.86

עבד אלבהאא דאג גם לספק את כל הנחוץ לחינוכם היסודי של ילדי הבהאאים בעכו בשיעורים שלעיתים התקיימו בביתו. התלמידים למדו אנגלית, פרסית, מתמטיקה וכן מקצועות כגון נגרות, סנדלרות ותפירה.87 אחרי הקמת הקהילה החקלאית בעַדסיה, הורה עבד אלבהאא שהשיעורים לילדי הקהילה יינתנו בבתיהם של הילדים. בשעות הערב, התקיימו שיעורי השכלה למבוגרים. בתקופה מאוחרת יותר, נערכו השיעורים במרכז הקהילתי עד שנבנה בית ספר וגויסו מורים. בשעות הבוקר למדו הבנים פרסית, ערבית וכן את עיקרי הדת הבהאאית ודיניה, ואילו הבנות למדו אנגלית, גיאוגרפיה, היסטוריה, מתמטיקה ומדעים. בשעות אחר הצהרים למדו הבנות את השיעורים שלמדו הבנים בבוקר ולסירוגין — הבנים למדו את מה שלמדו הבנות בבוקר.88

כמה שנים אחר כך, נשלחו התלמידים המוכשרים במיוחד להמשיך את לימודיהם התיכוניים באחד מבתי הספר הנוצריים בחיפה, שאחד מהם היה בית ספר צרפתי. עבד אלבהאא עודד תלמידים, ובכלל זה גם את נכדיו, לרכוש השכלה גבוהה במקומות שבהם אפשר היה לעשות זאת. בשנת 1880 או בשנת 1887 ביקר עבד אלבהאא בקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי (Syrian Protestant College = SPC), שהוקם בביירות בשנת 1866. החל בשנת 1900 בקירוב, ולמשך כעשרים שנה, שלח עבד אלבהאא קבוצת תלמידים בהאאים מן האזור — פלשתינה, מצרים ואיראן וכן תלמידים מביירות — לרכוש השכלה במוסד זה. מכיוון שבדרך כלל לא יכלו סטודנטים בהאאים ללמוד באוניברסיטאות באירופה או בצפון אמריקה — ובארצות מוצאם לא היו מוסדות דומים — קבוצה גדולה של סטודנטים בהאאים התאגדה בביירות, ואפילו הקימה שם בשנת 1906 את אגודת הסטודנטים הבהאאים הראשונה בעולם. בשנת 1912 היו הבהאאים חלק פעיל באגודת הסטודנטים של הקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי; הם אף היו חלק מן הוועד שלה, כתבו בעיתון (Gazette) שהתפרסם מטעמה וכן השתתפו בדיוניה.89

מדוע שלח עבד אלבהאא סטודנטים בהאאים למוסד שהיה מיסיונרי במהותו? כך מסביר זאת ברנמן (Brenneman):

עבד אלבהאא התנה פעם אחר פעם את תמיכתו במוסדות אלה בכך שהם יתייחסו לסטודנטים כמכלול, ושבוגריהם יתקדמו לא רק מבחינה מדעית אלא גם מבחינה מוסרית... בעבור עבד אלבהאא, הדת הייתה אחת, והיא הייתה הכרחית להצלחתה של כל יוזמה חינוכית כל עוד היא עודדה אהבה ואחדות. עם זאת, כפי שהוא הבהיר שוב ושוב, ״אם מתברר שאמונה דתית היא גורם למחלוקת ולחוסר הסכמה, היעדרה עדיף״. חזונו של עבד אלבהאא לחינוך דתי, היה, אפוא, מאחד אך גם תובעני; חינוך כזה היה צריך לייצר רמות גבוהות יותר של אחדות מזו שהושגה קודם לכן.90

בפברואר 1914 ביקר הווארד בליס (H. Bliss), נשיא הקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי, אצל עבד אלבהאא בחיפה כדי לתכנן כנהוג את חופשת האביב הבאה של כשלושים סטודנטים בהאאים בחיפה, בקרבת אחוזת הקבר של בהאא אללה בעכו, ומקדש הבַּאבּ על הר הכרמל ותחת עינו הפקוחה של עבד אלבהאא. בליס נפגש גם עם מנהיגים אזרחיים ודתיים באזור כדי לדון במחלוקת שהייתה נטושה ביחסו של הקולג׳ לחינוך דתי. חובת הנוכחות בטקסי הדת ובשיעורי הנצרות, שקודם לכן התלמידים שאינם נוצרים התייחסו אליה בסלחנות, נתקלה בשנת 1909 בהתנגדות עזה מצד סטודנטים מוסלמים ויהודים, שנתמכו בידי הקהילה המוסלמית המקומית, השלטונות העות׳מאנים ואחרים. הקולג׳ שמר במידה רבה על מדיניותו עד שהחוק השתנתה בשנת 1915, אך בליס הרגיש צורך להגן על גישת הקולג׳ באותה העת.

עבד אלבהאא היטיב להבין את מגמתו ארוכת הטווח של הקולג׳ לפעול להמרת דתם של הסטודנטים אל חיק הנצרות הפרוטסטנטית, אך הוא גם עמד בתוקף על רעיון אחדות האל והדת והאוניברסליות של הפולחן. בתגובה לדברי בליס, דיבר עבד אלבהאא בדרך האופיינית לו והטיף לאידיאלים דוגמת אחדות האנושות והשלום העולמי. כשתמך ב״ניסוי בהתאגדות דתית״ של הקולג׳, הוא אתגר בדבריו את שני הצדדים למחלוקת:

אני בטוח שהמוסר של הסטודנטים [הלא־נוצרים] לא יושחת. הם ילמדו להכיר את תוכנן של הברית הישנה והברית החדשה. איזה נזק יש בזה? ...אין לי ספק שתועלת רבה תצמח מכך ואי הבנות רבות יוסרו, אם [מוסלמים] יבקרו בכנסיות, כשיראת כבוד בלבם וכנות בנשמתם, ובאופן דומה נוצרים יפקדו מסגדים ויהללו בהם את בורא העולם. האם לא כתוב בספרי הקודש ״כי ביתי בית תפילה ייקרא לכל העמים?״91

בעבור קהילת הבהאאים באזור, שחבריה הגיעו כגולים בשנת 1868, הקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי מילא תפקיד ראוי לציון. עד 1918 חמש מתוך עשרים וארבע התזות שהוגשו למוסד זה נכתבו בידי סטודנטים בהאאים. הקולג׳, ששמו שונה לאוניברסיטה האמריקאית של ביירות, פתח את שעריו לנשים בשנת 1921, ושתי נשים בהאאיות הוכשרו בו בתחום הסיעוד והמיילדות. בשנת 1930 שלושה בהאאים נמנו עם סגל האוניברסיטה ועשרים ושישה סטודנטים בהאאים היו רשומים בה כסטודנטים מן המניין. עד לשנת 1940 כשלוש מאות סטודנטים בהאאים רכשו את השכלתם בין כותלי האוניברסיטה הזאת.92

60 הקרקעות נרכשו על פי הוראתו של בהאא אללה ו״נועדו להיות מוקדשים לתפארת אמונתו״ (כלומר, כהקדשים דתיים); ראו: שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר, עמ׳ 194. באופן מעשי, הם הפחיתו את הצפיפות בעכו והציעו פתרונות שבאמצעותם יכלו משפחות להתפרנס. במרוצת הזמן, חלק מהחוות הללו הפכו משמעותיות, אך ההבדלים בשווי הכספי שלהם היה ניכר; ראו קרק, הארץ שנעשתה ישראל. אני מודה לשי רוזן על שהעמיד לרשותי את עבודות המחקר שלו בנושא זה — עבודת הגמר שלו לתואר מוסמך (״מעמק עכור לפתח תקווה״) ובמיוחד עבודת הדוקטור שלו (״׳זוהר בארץ הקודש׳: ״הבהאים בארץ ישראל 1968-1918״, אוניברסיטת חיפה, 2017). הבעלות על כל הקרקעות הללו עברה לידיים אחרות בעשורים הבאים.

61 איגרת זו נדפסה לראשונה בבומביי בשנת 1882, ונדפסה בשנית במצרים בשנת 1911 תחת הכותרת אלרסאלה אלמדניה. כותרתה של הגירסה האנגלית היא The Secret of Divine Civilization (סוד הציוויליזציה האלוהית).

62 ראו: בנאני, ״כתבי עבד אלבהאא״.

63 שם.

64 אף אחד משני החיבורים לא יכול היה להיכתב ללא הסכמתו המפורשת של בהאא אללה. שניהם פורסמו תחילה בעילום שם.

65 על ראשית הקשרים בין הטמפלרים והבהאאים בחיפה, ראו ספאריי פוקס, חיפוש מדינת גן עדן. הארדג כתב מאמר על המפגש; ראו: הארדג, ״סקיצה קצרה״ (מיום 15 ביוני 1871) שהתפרסמה בעיתון Süddeutsche Wart (מיום 20 ביולי 1871), עמ׳ 114-113; המחקר מצוטט אצל מומן, הדת הבאבית והדת הבהאאית, עמ׳ 238-236. על הידידות בין השניים, ראו דאי, מסע אל הר, עמ׳ 225, הערה 52.

66 ראו: בראון, סיפורו של נוסע, עמ׳ xxxvi.

67 ראו: אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 187-186.

68 ראו: כוכב המערב כרך 12, גיליון 17 (1922), עמ׳ 267-266.

69 מצוטט אצל שוגי אפנדי, סדר עולמי.

70 ראו: כתאב אלאקדס, סעיף 121 (הציטוט מובא כאן בתרגומו של מ׳ שרון, עמ׳ 259).

71 ראו: כתאב אלעהד, סעיף 9.

72 שוגי אפנדי, סדר עולמי, עמ׳ 33.

73 שם.

74 ראו: לוח הענף, 29.

75 מצוטט אצל שוגי אפנדי, סדר עולמי.

76 מצוטט אצל בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 53.

77 ראו: מורוזוב, המזרחנות הרוסית, עמ׳ 53-52.

78 שם, עמ׳ 67-65.

79 ראו: ת׳ורנברו־קופר, מצוטט אצל בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 236-235.

80 ראו: בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 72.

81 הוג׳נסון, הארת הרקיע המערבי, עמ׳ 144; מקסוול, עלייה לרגל מוקדמת.

82 בולס, ״תיאור קצר״, עמ׳ 711-707.

83 שאהוואר, בתי הספר הנשכחים, עמ׳ 60.

84 שם, עמ׳ 94.

85 שאהוואר, בתי הספר הבהאאים, עמ׳ 34.

86 שם, עמ׳ 43.

87 אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 160-159.

88 פוסתצ׳י, ״עדסיה״, עמ׳ 41-40.

89 ברנמן, ״עבד אלבהאא והסטודנטים הבהאאים״ (עם צילומי הסטודנטים).

90 שם. דברי עבד אלבהאא המצוטטים בקטע לקוחים מתוך חיבורו, ״מאמר על שלום אוניברסלי״.

91 ברנמן, שם. בהערות 20 ו־27 מובאות הפניות לרדמן, ביקור, עמ׳ 25. הפסוק שציטט עבד אלבהאא הוא מישעיהו נ״ו, ז.

92 ברנמן, שם; הערה 82 וההפנייה להולינגר, ״מובלעת איראנית בביירות״, עמ׳ 104.

פרק רביעי

מסֶגֶר למסעות במערב (1913-1901)

בראשית המאה העשרים, עכו וחיפה לא היו מיושבות דיין, ונחשבו מקומות מסוכנים. חיכוכים בין הקהילות השונות בהן זכו ליחס סובלני מצד השלטונות העות׳מאנים, שלעיתים אף עודדו אותם. כמה מן התושבים התהלכו חמושים בחוצות הערים, וויכוחים הוכרעו לעיתים קרובות בכוח הנשק. בעוד שרחובות עכו היו צרים מדַי לניהול קרבות ירי, בחיפה נשמעו הדי יריות מדי לילה, אך רק לעיתים נדירות נתפסו רוצחים או הועמדו לדין.93 עבד אלבהאא עצמו לא היה מוגן. בכל עת ששהה בחיפה חששו הבהאאים לחייו. לעיתים קרובות, הוא נהג לצאת בגפו בלילה לביקורים אצל עניים וסירב שיתלווה אליו מישהו ולא הסכים אפילו לקחת עמו עששית להאיר לו את דרכו בחשכת הלילה. אולם, לרוב היה אחד המאמינים הבהאאים עוקב אחריו ממרחק ומשגיח עליו עד שהגיע לפתח ביתו. יונס אַפרוּחְ׳תֵה, אחד מחסידיו של עבד אלבהאא, תיעד אירוע שבו היה מעורב עבד אלבהאא ב־1901:

לילה אחד יצאתי כהרגלי לצעידה היומית שלי, כשאני צועד מספר צעדים מאחורי עבד אלבהאא. עוד בטרם הגענו למחצית הדרך, נורו פתאום לעברו שלוש יריות מהסמטה שמימיננו... רצתי לכיוון הסמטה. הירייה השלישית נורתה לפני שהגעתי לצומת, אבל ראיתי מישהו בורח. אדם נוסף שהיה באמצע הסמטה ברח גם הוא. שניהם ברחו לכיוון החוף... קצב הילוכו של המאסטר לא השתנה כהוא זה... בלי שחש מוטרד, המשיך בצעדיו הבטוחים וכלל לא נתן דעתו למה שהתרחש זה עתה...

כאשר הגענו לביתו, הוא הסב אליי את פניו המבורכות בחשיכה ואמר: ״יהי אלוהים עמך״, ונתן לי ללכת לדרכי.94

שוב סֶגר

לאחר כשלונו של מוחמד עלי להשתלט על הקהילה, הוא חידש את מאמציו לעורר את חשדותיהם של השלטונות העות׳מאנים כלפי עבד אלבהאא. הוא ניסה לשכנע אותם, שהאדמות שנרכשו בידי עבד אלבהאא כדי להקים עליהן את המאוזוליאום בהר הכרמל, משמשות למעשה לבניית מבצר צבאי ומחסן נשק ותחמושת כהכנה להתקוממות. הוא גם טען שביקוריהם של עולי הרגל הם עדות לכך שעבד אלבהאא ״מגייס את תמיכתם של נוצרים מהמערב״.95 מזימתו של מוחמד עלי חזרה אליו כבומרנג כאשר באוגוסט 1901 המושל העות׳מאני הוציא לפועל צו של הסולטן עבד אלחמיד לחדש את הסגר על העיר ולהחילו לא רק על עבד אלבהאא אלא גם על מוחמד עלי ועל חבורת הנלווים אליו למזימה נגד אחיו למחצה.96

במהלך שבע שנות הסגר הבאות התמודד עבד אלבהאא עם חקירות עוינות מצד הממשלה העות׳מאנית. היו אלה חקירות ארוכות, חוזרות ונשנות, שחדרו לפרטי פרטים. חיי הבהאאים בעכו שובשו דרך קבע בגלל האשמות ואיומים, ובשל ביקוריהם התכופים של החוקרים מטעם השלטונות העות׳מאנים. פעם אחר פעם נכשלו חקירות אלה, ולא עלה בידם של החוקרים למצוא ראיות כלשהן לביסוס טענותיהם.

עד סוף שנת 1901 השתדלותו של עבד אלבהאא למען בני משפחתו — ובכללם מוחמד עלי — אפשרה להם לשוב לבתיהם ולשגרת חייהם. עולי רגל חידשו את ביקוריהם בשנת 1902, והעבודה על הקמת המאוזוליאום בהר הכרמל התקדמה. מגג ביתו בעכו פיקח עבד אלבהאא באמצעות משקפת על עבודת הבנייה הנעשית מעברו השני של המפרץ. בתקופה זו, לוּאַה גטסינגר (L. Getsinger), מראשוני הבהאאים באמריקה, הגיעה ללמד אנגלית את בני ביתו של עבד אלבהאא. הרוזנת מירנדה דה קנוורו (M. de Canavarro) ומירון ה׳ פלפס (M. H. Phelps), עורך דין מניו יורק, שהו אז בעכו במשך חודש בהזמנתו של עבד אלבהאא.

בצעד שנחשב מאוד יוצא דופן באותה תקופה, הנחה עבד אלבהאא את לואה גטסינגר לנסוע לפריס בשנת 1902 ולהפנות קריאה ישירה לשאה מוֹזַֿפר אלדין (משל בין השנים 1907-1896) ולווזיר הגדול (שלמעשה היה ראש הממשלה) ששהו אז עם הפמלייה שלהם במלון ארמון האליזה.97 מטרת הפנייה הייתה להסביר את מצבה של קהילת הבהאאים הנרדפת באיראן ולפעול להשבת הזכויות שניטלו ממנה. היא התקבלה בנימוס והשאה הביע אהדה לבקשתה. ואולם בשנת 1903 רדיפת הבהאאים באיראן גברה באופן דרמטי, בעיקר בעידודם של אנשי דת שיעים. ההתקפות נגדם, העינויים ומעשי ההוצאה להורג בידי אספסוף במחוזות המרכזיים של איראן — איספהאן, יזד, כאשאן, המדאן ורַשְת — היו אכזריים יותר מכל הרדיפות שפקדו את הקהילה הבהאאית מאז 1852. יונס אפרוח׳תה רשם ביומנו כי בתקופה זו, חרף העובדה ש״עיניו של עבד אלבהאא זלגו דמעות ללא הרף, כל מילה שיצאה מעטו או מפיו הפיחה ב[מאמינים] רוח של תקווה והשראה״.98 הוא כתב רבות כדי לנחם, לעודד ולהדריך את הבהאאים באיראן:

ידן של ההוכחות לדת האל תהיה על העליונה וערכֵי האל, המרומם, יינשאו מעלה. יסודות הספק והפקפוק יתמוטטו וענני החושך יתפוגגו. שחר הוודאות יפציע וזוהר האותות המופלאים יאיר את מלכות השמים והארץ. אז יִמּוֹטוֹ דגלי הכיתות ופני המתנגדים יתכרכמו; הצהרותיהם של מנהיגי השקר יושלכו מאחורי הגֵו; המאמינים יהיו אז בני אושר והכופרים יהיו שרויים בתעייה גלויה.99

בשנת 1903 גטסינגר שלחה לשאה עצומה נוספת, שהביאה להקלה מסוימת למשך שנים אחדות. עבד אלבהאא, שלא נח לרגע מעמלו, המשיך לקדם מיזמים שונים: בחיפה, הוא המשיך לפקח על בניית מקדש הבאב על הר הכרמל. וממרחקים, הוא תכנן וניהל את בניית בית התפילה הראשון (מַשְׁרִקֻ אלאַדְ׳כַּאר) של הבהאאים בעַשְׁקאַבַּאד.100 באותם ימים הוא גם תכנן וניהל את שיקום בית הבאב בשיראז; השיקום עצמו החל בשנת 1904. באיראן, קבוצת רופאים בהאאים הקימה את בית החולים סִֿחַת וביקשה מעבד אלבהאא למצוא רופאה מאחת מארצות המערב שתטפל טיפול מקצועי בנשים. בשנת 1909 הרופאה האמריקאית, דר׳ סוזן י׳ מודי (S. I. Moody), נענתה לבקשתו ונסעה לטהראן דרך עכו.101

בשנת 1901, זמן קצר לפני שהוטל סגר נוסף על הקהילה הבהאאית, רכש עבד אלבהאא 9,200 דונם אדמה — לא מסוקלת ושורצת יתושים — בעדסיה. אף כי לא הותר לו לבקר במקום, הוא פיקח על עבודות סיקול האדמה — ובהמשך, על זריעת חיטה ושעורה — שנעשו ביוזמתם של חקלאים בהאאים מקומיים. אולם המאמצים הללו עלו בתוהו בשל הגניבות התכופות של היבול.102

עבד אלבהאא הקדיש גם מאמצים ניכרים להדרכת בהאאים מערביים ממוצא יהודי או נוצרי. בתגובה לשאלות שהעלתה בפניו לורה קליפורד בארני (L. C. Barney) בין השנים 1904 ו־1906 הוא קיים סדרת הרצאות בעכו. הרצאות אלו כונסו ופורסמו בספרו תשובות לכמה שאלות (Some Answered Questions).

בתקופה הראשונה להנהגתו את הקהילה הבהאאית התרחב מאוד היקף חליפת המכתבים שניהל עבד אלבהאא, שכבר קודם לכן היה רב. הוא ביקש מעַלי אַכְּבַּר נח׳ג׳ואני, בהאאי מבאקו שבאזרביג׳אן שהיה גם דובר רוסית, ליצור קשר עם הסופרת הרוסיה איזבלה גרינבסקאיה (I. Grinevskaya) מסנט פטרבורג, שב־1903 חיברה מחזה על אודות הבאב, שהוצג על בימות התיאטרון שם.103 המחזה נשלח על ידה ללב טולסטוי, וזכה ממנו לשבחים; הוא הוסיף כי היה מודע לבאבים ״במשך זמן רב״ וכי הוא ״מתעניין מאוד בתורתם״.104 בתיווכה של גרינבסקאיה החלה חליפת מכתבים בין נח׳ג׳ואני וטולסטוי.

בין השנים 1904 ו־1910, בעצתו של עבד אלבהאא, תרגם נח׳ג׳ואני לרוסית מספר טקסטים בהאאים מרכזיים ושלח אותם לטולסטוי כדי לאפשר לו להבין הבנה טובה יותר את הדת הבהאאית. יחסו של טולסטוי לאמונה הבהאאית נע בין הערצה לביקורת על אמונות מסוימות, בעיקר ביחס לעקרון ההתגלות האלוהית באמצעות נביאים. אף על פי כן, במכתב לנח׳ג׳ואני יעץ לו עבד אלבהאא:

גַּלֵּה תמיד אהבה כלפי הרוזן טולסטוי, הרעף עליו אהבה לבבית ונהג כלפיו בכבוד רב, שהרי כך אנו מצווים לנהוג למעשה. הוא עשוי אולי להיהפך להוגן בגישתו... יש לקוות שברצון האל גישתו תשתנה עוד לטובה ושהוא יחל לדבר בהגינות על הדת הבהאאית.105

במכתבו לנח׳ג׳ואני משנת 1908, הביע טולסטוי רצון לכתוב ספר על הדת הבהאאית. שנה לאחר מכן, התייחס לעובדה שהחל לתרגם ספר על דת זו, אולם הספר לא הושלם עד מותו בשנת 1910.106 כשנה לאחר מכן פגש נח׳ג׳ואני את גרינבסקאיה באודסה, וכששמע על שאיפתה לפגוש את עבד אלבהאא, ליווה אותה למצרים, שבה ביקר באותם ימים עבד אלבהאא. לאחר חזרתה לסנט פטרבורג היא המשיכה להתכתב עם עבד אלבהאא ובשנת 1912 כתבה מחזה על בהאא אללה, בהמשך למחזה הקודם שכתבה על אודות הבאב.

ועדות חקירה

מוחמד עלי ואנשיו החלו שוב להתסיס את הרוחות ולהפיץ שמועות כדי להכפיש את שמו של עבד אלבהאא הן בעכו הן באיסטנבול — באמצעות איש סודו של הסולטן, שיח׳ אבו אלהודא. בשנת 1904 הופרחו שמועות ואף התפרסמו מאמרים בעיתונות הסורית והמצרית שנועדו לעורר התנגדות כלפי עבד אלבהאא. משעה שהאשמות חדשות ברוח הטענות הקודמות כלפי עבד אלבהאא נשלחו לאיסטנבול, החליט הסולטן עבד אלחמיד השני לשגר ועדת חקירה כדי לחקור את הדברים. שוב נחקר עבד אלבהאא באריכות, הואשם בליבוי מרד פוליטי, הפצת ספרות מסיתה, הנפת דגל חדש בגליל ובקרב הבדואים בעבר הירדן המזרחי, וכל זאת במטרה להקים ממלכה משלו על הקרקעות החקלאיות שאותן רכש. על פי דיווחים שונים, עבד אלבהאא השיב בקור רוח ובנחרצות על כל אחת מההאשמות הללו.107 הנה עדותו של אדם שהיה עד למה שהתרחש באותם ימים:

באחד מביקוריי בגן ביתו של המאסטר, שמתי לב שהכול שומרים על שקט. כששאלתי מהי הסיבה לכך, נאמר לי שוועדת החקירה חוקרת אותו בחדרו. יכולתי לשמוע את קולו הצלול והסמכותי של עבד אלבהאא דרך החלון הפתוח שמעל לראשינו. הוא דיבר אל חברי הועדה בכבוד ובה בעת בסמכותיות כאילו היה הוא החוקר והם החשודים. אף כי במובנים רבים עבד אלבהאא היה אדם עניו, הוא מעולם לא נכנע בפני איש; בזמן הנכון ובדרך הראויה הוא היה גאה. הוא לא התפשר על דבר האל (כלומר ענייני הדת הבהאאית)... היו אלה ימים מסוכנים וקשים.108

באותה תקופה, הופקדו שומרים ומרגלים סביב ביתו של עבד אלבהאא, ומבקרים ואורחים הורחקו מהמקום. עבד אלבהאא צמצם את מספר המאמינים שהותרו לעלות לרגל למקומות הקדושים לבהאאים והעביר, באופן זמני, שבעים בהאאים למצרים. מתוך דאגה לבטחונם של אחרים, הוא ניצל את היותו שרוי בבידוד כדי לעמוד בחליפת המכתבים שניהל, שהלכה וגדלה. לעיתים כתב כתשעים מכתבים ביום. לקראת סוף שנת 1904, המצב השתפר: התושבים הבהאאים חזרו, וביקורי עולי הרגל התחדשו.109

המצב הפוליטי באיראן ובאימפריה העות׳מאנית הלך והתדרדר. הסולטן עבד אלחמיד חשש ממרד במקומות שונים, ובמיוחד בסוריה הגדולה. שוב ניסו אויביו של עבד אלבהאא לנצל את המצב, ובשנת 1907 הגיעה ועדת חקירה נוספת מאיסטנבול בראשותו של עארִף ביי, וזו חזרה והעלתה את ההאשמות של הוועדה הקודמת. גם הבלשים חזרו, ואפילו עניים חששו לבוא לקבץ נדבות.

פקידים מקומיים, שנחשבו ידידותיים לעבד אלבהאא, הודחו מתפקידיהם; שרותי הטלגרף והדואר היו תחת מעקב, ושמועות נפוצו שעבד אלבהאא אמור להיעצר ולהילקח לפֶזאן שבצפון אפריקה (היום בלוב). אויביו היו בטוחים שבסופו של דבר הוא יגורש, ואולי אף יוטל עליו עונש חמור מכך. בלי לחוש מוטרד כהוא זה, המשיך עבד אלבהאא בשגרת חייו, עסק בשיפוץ ביתו וברכישת דלק כהכנה לחורף. בַּליוזי מציין מקרה שבו עבד אלבהאא הסתייע בסיפור ערבי ידוע כדי להבהיר את גישתו באותם ימים: ״אחד מנכבדי עכו ביקר אצלו ומצא אותו נוטע עץ. ״בעבור מי אתה נוטע את העץ הזה״? שאל האורח. ״אלו שקדמו לנו שתלו ואנו נהנים מהפירות״, השיב עבד אלבהאא והוסיף: ״חובתנו לעשות אותו הדבר בעבור אלה שיבואו אחרינו״.*110

הוועדה חצתה את מפרץ חיפה כדי לבחון את המאוזולאום שהיה אז בעיצומה של הבנייה על הר הכרמל, ואשר סביב בנייתו הפיצו מוחמד עלי ותומכיו את העלילה שהוא עתיד לשמש מבצר צבאי ומחסן נשק. אולם, בעקבות החדשות על ניסיון ההתנקשות בחייו של הסולטן עבד אלחמיד, חברי הוועדה נקראו בדחיפות לאיסטנבול, והדו״ח שהם היו אמורים להגיש לשלטונות העות׳מאנים נזנח לטובת עניינים דחופים יותר. לבסוף, ביולי 1908, אחרי מהפכת הטורקים הצעירים, הוכרח הסולטן עבד אלחמיד לחדש את החוקה שנוסחה בידי מִדחת פאשא שלושים שנה קודם לכן. כל האסירים הפוליטיים והדתיים ברחבי האימפריה, ובכללם עבד אלבהאא, שוחררו. המעשה הראשון שעשה עבד אלבהאא עם שחרורו היה ביקור בקבר אביו.111

גודל הסכנה שבה היה שרוי עבד אלבהאא באותם ימים משתקף בדבריו בצוואה שהוא חש חובה לכתוב ושאותה טמן בתוך צינור בלתי חדיר למים שהחביא בבאר בחצר ביתו בעכו. כך נכתב באותה צוואה:

ידידים יקרים ואהובים, אני נתון עתה בסכנה גדולה מאוד ואבדה תקוותי לחיים אפילו למשך שעה אחת. אני מחויב אפוא לכתוב שורות אלה כדי להגן על ״דבר האל״, שמירת חוקיו ונצירת דברו ותורותיו. נשבע אני ביופי הקדמון, כי בלבו של העשוק הזה (דהיינו הוא עצמו) אין לא שנאה ולא טינה כלפי איש. אין בלבו תחושה רעה כלפי איש ומעולם לא יצאה מפיו מילה שאינה למען שלום העולם. עם זאת, חובתי הראשונה במעלה היא להגן ולשמור על ״דבר האל״.112

ואכן, בחיים שהתאפיינו בקשיים אישיים, טרגדיה משפחתית וסערה חברתית, התקופה שבין 1892 ל־1908 בולטת כפרק כואב במיוחד. בתקופה זו איבד עבד אלבהאא את אביו; אחיו־למחצה מרד נגדו וסחף אחריו את רוב משפחתו המורחבת; קולות של ערעור על סמכותו נשמעו לראשונה בקהילה הבהאאית החדשה בצפון אמריקה; הקהילה הבהאאית באיראן סבלה מגל רדיפות חדש ואכזרי; על עבד אלבהאא הוטל שוב צו של סגר בעכו (שהיה למעשה מעצר בית); והוא הפך מטרה להשמצות ולהאשמות שווא בעיתונות מאיסטנבול ועד דמשק עבוֹר דרך קהיר.

התיעוד ההיסטורי מראה בבירור כי כראש הדת הבהאאית, תגובתו להתקפות וליחס העוין כלפיו הייתה שלא להירתע. אדרבא: עליו לעשות כל שלאל ידיו כדי להשיג את יעדיו ואף לקדם את המיזמים החדשים ומרחיקי הלכת שלו, שרבים מהם עתידים לשאת פרי רק בדור הבא. במישור האישי, תגובתו הייתה שעליו לפעול לאור הערכים הרוחניים הגלומים בלב אמונתו של אביו. במקום לקונן ולילל על הקשיים והמצוקות, עבד אלבהאא התייחס לסבל התייחסות רוחנית, אולי אפילו מיסטית, ועודד אחרים לנהוג כמוהו. לאישה בהאאית שכתבה לו כי היא חווה ״מבחני [אמונה] מייסרים״, הוא כתב:

... מבחן [אמונה] הוא [ביטוי ל]חסדו וטובו של האל; כי אדם אמיץ חש שמח לקראת המאבק האכזרי בשדה הצער... וכמוהו גם התלמיד המיומן, שבכישרון רב משתלט על נושאי לימודו וזוכרם היטב, יפגין את מיומנותו בשמחה בפני בוחניו בבוא יום המבחן. וכך גם זהב אמיתי ינצוץ ויבריק באופן מופלא בכבשן הבדיקה.

ברור אפוא שבעבור בעלי נשמות מקודשות מבחנים וניסיונות הם [ביטוי ל]שפע האל וחסדו בעוד שבעבור חלשים הם בבחינת אסון בלתי צפוי ופתאומי.

מבחנים אלה, אפילו על פי מה שאַת כתבת, אינם אלא ניקוי כתמי העצמיות מתמונת המראָה של הלב...113

לעיתים פנו אנשים שונים לעבד אלבהאא כדי שינסה לסייע להם להביא קץ לסבלם. כך, בתקופה של רדיפות קשות באיראן, מאמין בהאאי שחי בעכו פנה אליו בבקשה מעין זאת. בתגובה, שאל אותו עבד אלבהאא אם הבחין בעוצמת הגשמים העזים לאחרונה: ״׳ראית כמה מים הציפו את האזור?׳ כעת, למרות כל המים הללו, אם תחפור באדמה לעומק פרק אצבע אחד, תמצא שהיא יבשה. כך הדבר גם אצלנו: לסערת התלאות והייסורים אין השפעה על מציאות הקיום שלנו״.114

פתיחת השערים

כאשר חירותו הושבה לו, יכול היה עבד אלבהאא עבאס לצאת מחוץ לתחומיה של העיר מוקפת החומה, וגם זרם עולי הרגל והמבקרים התחדש. חמש השנים הבאות (1913-1908) היו שנות מסע ופעילות ענפה. לאחר עשור של סבל ויסורים החל עבד אלבהאא במשימה העיקרית שהטיל עליו אביו: בניית מקדש הבאב.115 ״׳כל אבן בבניין, כל אבן בדרך המובילה אליו׳, נשמע עבד אלבהאא אומר, ׳הוצבה במקומה בדמעות ובמחיר כבד״.116 לבסוף ב־21 במארס 1909, ארון קבורה עשוי שיש, מתנתם של בהאאים מבורמה, הונח בכספת המקדש. כך תיאר את המעמד שוגי אפנדי, נכדו של עבד אלבהאא:

עבד אלבהאא, שהשליך הצידה את הטורבן שלו, חלץ את נעליו והסיר את גלימתו, התכופף מעל ארון הקבורה שהיה עדיין פתוח, שערו הכסוף התנופף סביב ראשו ופניו השתנו וזהרו, הוא הניח את מצחו על שפת ארון העץ, בעודו מתייפח געה בבכייה עד שכל הנוכחים בכו יחד איתו.117

בה בעת, המהפכה הטורקית והסרת ההגבלות על הקהילה הבהאאית שבאו בעקבותיה פתחו את השער למבקרים, עולי רגל, תיירים סקרנים וכתבים, שביקשו כולם לבקר אצל עבד אלבהאא. שבתי לוי, יהודי דגול בן הקהילה הספרדית, שהיגר לפלשתינה בשנת 1894 ועבר לחיפה ב־1905 (לימים סגן ראש העיר חיפה ובהמשך — ראש העיר), מתאר בזכרונותיו:

בינתיים נתפתחה חיפה במידת־מה גם הודות לכך, שעבד אלבהאא, ראש כת הבהאאים, עקר את מושבו מעכו ובא להשתקע בחיפה. הוא קנה לו כאן בית, הקים בניינים, וסטודנטים פרסיים ממכללות ביירות ופרס היו נוהרים לכאן לבלות בחיפה ובסביבתה את פגרת הקיץ.118

כך תיאר אחד משותפיו של עבד אלבהאא את זרם המבקרים:

כל עולי הרגל והמבקרים... שאלו שאלות אבל לא היו שתי שאלות זהות. היו בין המבקרים מטריאליסטיים, וכנגדם קנאים דתיים. מהם מי שהיו פטריוטים נלהבים, ומהם חסידי האחווה האנושית. היו ביניהם אסיאתיים ואירופאים. מהם מי שקראו לשחרור האישה וכנגדם אחרים שדגלו בשעבוד נשים ובפוליגמיה. היו מהם מי שדיברו על מעמד הפרוליטריון ועל קומוניזם, ואחרים שעניינם היה בספרות ושירה; מהם מי שדיברו על המסורת הנבואית של האסלאם (חַדית׳); ומהם מי שעניינם היה בהיסטוריה ובפילוסופיה. הערבים דיברו על עצמאות ערבית. היהודים דיברו על עתידה של פלשתינה. מאות אנשים שטחו בפניו את בעיותיהם.119

בשנת 1910 מהגר יהודי צעיר בשם יצחק בן צבי, שארבעים ושתיים שנים מאוחר יותר עתיד להיות הנשיא השני של מדינת ישראל, טייל בגליל המערבי. רחל ינאית, אשתו לעתיד, תיעדה את ביקורם בגני בַּהְג׳ה הבהאאים, שמחוץ לעיר העתיקה של עכו:

שעה קלה של הליכה — מראה העצים המוריקים מסביב משיב את נפשנו — ולעינינו מתגלה משכן הבהאאים. אבנר* הקדימנו ופנה אל האיש הראשון שנזדמן לו במבוא האחוזה... יצאו רגעים אחדים ונתבקשנו להיכנס פנימה, לאולם רחב־ידים, ומסביב לקירותיו ספות מזרחיות. הקירות מכוסים שטיחים ושטיח פרוש על הרצפה. עינינו נמשכו אל האיש היושב בכורסה נמוכה. ארשת פניו אצילית — ראש שיבה, תלתלים צחורים עוטרים את ראשו, וזקן־מידות יורד לו על חזהו. זהו עבאס אפנדי. הוא מזמין אותנו להסב על הספה ושואל למוצאנו ולמעשינו בארץ. אבנר משיב במלים ספורות. נוח האיש לשיחה ודבריו מחושבים. מעלה הוא רעיונות הכת הבהאאית, מדבר על שוויון העמים והדתות, ועל האמונה שהיא מנת חלקו של האדם. הוא נוגע גם בשאלת האשה. במשפטים קצרים, חותכים, הוא פוסק כי הבהאאים מכירים בשוויון הזכויות לאשה, שכן בצלם אלוהים נבראה... אנו נפרדים בדברי נימוסים, אסירי תודה על שהאריך בדברים עמנו ובלווית הצעיר הולכים אל קברו של מייסד כת הבהאאים.120

אתל סטפנה סטיוונס (E. S. Stevens), שנודעה לימים כגב׳ דרוֹאוור (Lady Drower), אנתרופולוגית בריטית, פרסמה בשנת 1911 את זכרונותיה מביקורה אצל עבד אלבהאא בחיפה שנה קודם לכן. תיאוריה מציגים תמונה עשירה של חיי היומיום של הקהילה:

הוא מתעניין באופן אישי בכל אחד מחברי הקהילה הפרסית בחיפה, המונה עתה כשלושים משפחות, שחלק מהם הוגלו לארץ יחד עם בהאא אללה. מצויים גם בהאאים אחרים שהגיעו מרצונם לסוריה הגדולה כדי להסתופף בקרבת מנהיגם. בהאא אללה הוא הנותן שמות לילדיהם; הוא המסייע בחינוכם כאשר אין להם אפשרות לעשות זאת בכוחות עצמם והוא המשיא להם עצות בעניינים חומריים ורוחניים כאחד.

מדי ערב כשעה לאחר השקיעה, הוא נהג לקבל לשיחה את אנשי הקהילה. יהא היום שעבר עליו ארוך ומייגע ככל שיהא, הוא לעולם אינו מסרב לקבל את פניהם ולשוחח איתם. הייתה לי הזכות לסייע לו כמה פעמים בערבי קבלת פנים אלה. בית המאסטר היה בנוי בפשטות ומרוהט בפשטות. הוא אוהב שני דברים: אור ופרחים, ולכן בחדר שבו הוא מקבל את פניהם של אורחיו יש חלונות רבים, ואגרטל מלא פרחים ניצב תמיד על השולחן. הקירות חשופים ולבנים, עבודות העץ צבועות לבן; על הכיסאות והכרים הפזורים בחדר עטויים כיסויי כותנה הולנדית צנועים בגוונים בהירים...

לכל אדם שנכנס לביתו של עבאס אפנדי יש בפיו ברכה חביבה, הערה נעימה, שאלה אישית, או לפעמים אמירה הומוריסטית שמעלה חיוך אפילו על פנים חמורי סבר. בין הבאים מצויים לעיתים קרובות עולה רגל, מאמין שנסע מרחק רב כדי לראות את המאסטר וללמוד ממנו. עבאס אפנדי יוצא עמו החוצה; או אז מתחילים דיונים מעניינים, שכן עולה הרגל עשוי להיות עולה רגל זורואסטרי מצפון פרס או מהודו או יפני.121

באותה תקופה עבד אלבהאא החל להקדיש תשומת לב רבה יותר למתיישבים החקלאיים בעדסיה. בשנת 1907 הוא אף סייע לכמה משפחות חקלאים בהאאיות ממוצא זורואסטרי להגיע מן העיר יַזְד שבאיראן כדי לעבד את האדמה; כמה שנים אחר כך כשהפעילות התרחבה, באו משפחות נוספות. האחרונה שבהן הגיעה ב־1916.122

ציר במצרים

לאחר שבסופו של דבר גָבר עבד אלבהאא בארץ הקודש על אלה שביקשו לבטל את צוואת אביו, ושוחרר מהגבלות התנועה שהיו מוטלות עליו, ולאחר שהביא למנוחת עולמים בארץ הקודש את שרידי גופתו של הבאב, פנה עבד אלבהאא עתה למצרים — מעוז האסלאם הסוני ומעוזה של אוניברסיטת אלאַזְהַר — כיעד הראשון שלו מחוץ לסוריה הגדולה מאז 1868.123

רוב התיאורים של קורות חייו מצביעים על כך שמסעו למצרים נועד להיות בעבורו שער יציאה למערב ואולי נבעה הנסיעה מטעמי בריאות. ואולם העיתוי, מֶשך השהייה ותשומת הלב שגילה כלפי מצרים מצביעים על סיפור בעל תכלית מובהקת יותר. בלי להודיע זאת לאיש, הוא עלה על ספינת קיטור ב־29 באוגוסט 1910, ולהפתעת כולם, כולל המרגלים שעקבו אחריו, ירד מסיפונה בפורט סעיד. הוא בילה יותר ממחצית משלוש השנים הבאות — כעשרים חודשים — בשלושה ביקורים ממושכים במצרים (מספטמבר 1910 עד אוגוסט 1911; מדצמבר 1911 עד מארס 1912; ומדצמבר 1912 עד יוני 1913). הוא שהה שם למשך זמן ארוך יותר מכל פרקי הזמן שבילה בביקוריו באירופה ובצפון אמריקה גם יחד. את רוב עיתותיו הוא בילה באלכסנדריה, פורט סעיד וקהיר, אך ביקר גם באיסמעיליה, טנטא, מנסֿוּרה ואַבּוּ קיר. עזיז יזדי, שהיה אז בן 11, תיעד מאוחר יותר את זכרונותיו מתקופת שהייתו של עבד אלבהאא באלכסנדריה:

קהל רב התקבץ בחזית מלון ויקטוריה. לפתע השתררו שם שקט ודממה, וידעתי שהוא הגיע. הבטתי. הנה הוא! הוא פסע בתוך הקהל — לאט, בהדר מלכותי, חייך חיוך קורן כשבירך את הראשים המורכנים משני צדי הדרך. יכולתי להתרשם באופן מעורפל למדי מאחר שלא יכולתי להתקרב אליו. קול משב הרוח והגלים מן החוף הסמוך גברו על קולו, כך שבקושי יכולתי לשמוע אותו. ואף על פי כן, יצאתי משם מאושר.

כמה ימים אחר כך, נשכרה וילה בעבור המאסטר ומשפחתו ... היה זה המקום שבו בחר עבד אלבהאא לקבל את פני אורחיו — מגוון עצום של אנשי שם, אנשי ציבור, חכמי דת, אריסטוקרטים, סופרים, ואף עניים ואומללים... שמיעת קולו הרוטט והמלודי מהדהד באוויר הפתוח, וראייתו, ריגשו אותי והפיחו בי תקווה. לעיתים קרובות הוא ניגש אליי, חייך ודיבר אתי.124

למרות בריאותו הרופפת, הוא הקדיש את תקופות השהייה הארוכות להפגת החשדנות והעוינות ארוכות השנים שדבקו בדעת הקהל כלפי דתו של אביו. הגעתו עוררה סערה. עיתונאים, עורכים ואישי ציבור אינטלקטואלים שהוקיעו אותו או את חסידיו רק מספר שנים קודם לכן ביקשו עתה להיפגש עימו. שיח׳ עלי יוסף, עורך אלמֻאַיַּד, ששנים קודם לכן כתב בגנות הבהאאים, ראה בהם כופרים וקרא לנקוט נגדם צעדים חריפים, פרסם עתה, אחרי פגישתו עם עבד אלבהאא, מאמר שונה בתכלית:

הוד מעלתו, עבאס אפנדי, המנהיג המלומד והמשכיל של הבהאאים בעכו, והסמכות המרכזית של הבהאאים ברחבי העולם הגיע לחוף אלכסנדריה... הוא אדם נערץ, מכובד, בעל ידע מעמיק, בקי מאוד בתיאולוגיה ובתולדות האסלאם על זרמיו והתפתחותו... כל מי שהתוודע אליו ראה בו אדם משכיל באופן יוצא דופן, שדיבורו שובה לב, וכובש את התבונה ואת הנפש; הוא מסור כולו לאמונה באחדות האנושות... תורתו והדרכתו נסובות כולן סביב ציר של התנערות מדעות קדומות בתחום הדת, הגזע, והפטריוטיות.125

ברוח השינוי לטובה שחל במצרים ביחס כלפי הדת החדשה, עיתונים נוספים ובכללם אַלְמֻקַטַּם, אַלְאַהְרַאם ווַאדִי אלנִּיל פרסמו דיווחים דומים.

מלומדים מוסלמיים, פקידי ממשל, פוליטיקאים, סופרים ואינטלקטואלים נפגשו עם עבד אלבהאא. אף החַ׳דִיב עצמו פגש את עבד אלבהאא מספר פעמים, וכמוהו גם אנשי שם נוספים, ביניהם איש הממשל העות׳מאני עות׳מאן פאשא מורתדֿא, שלימים שיגר אליו עבד אלבהאא מכתבים שבהם פנה אליו בתואר אַמִיר אלְוַפַאא׳ (׳נסיך הנאמנות׳). בין האישים האחרים שעמהם נפגש עבד אלבהאא בהיותו במצרים נמנים השיח׳ מוחמד בַּחִ׳ית אלְמֻטִיעִי, המלומד הגדול והמופתי הראשי של מצרים, והשיח׳ מוחמד רִשַׁאד, האמאם של החַ׳דִיב.126

על המבקרים הזרים נמנו חברי פרלמנט טורקים; אנשי סגל מהקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי של ביירות; ג׳וּרְגִ׳י (ג׳ורג׳) זַיְדַאן הסופר, העיתונאי והמו״ל הלבנוני רב ההשפעה. מזכיר הנציגות הבריטית במצרים, רונלד סטורס (Storrs), שפגש לראשונה את עבד אלבהאא בשנת 1909, והציג אותו בפני הלורד קיצ׳ינר (Kitchiner).127

פגישותיו היומיות של עבד אלבהאא עם עניים וחלכאים ועם צעירים המשיכו גם הם להתקיים בעת שהייתו במצרים. עולי רגל בהאאים מאירופה ומארצות הברית הגיעו לראותו, ואף קבוצות סטודנטים בהאאים מביירות. עם זאת, את רוב עיתותיו הקדיש עבד אלבהאא לקהילה הבהאאית במצרים שהייתה אז אומנם קטנה, אך נתונה הייתה בתהליך של צמיחה.128

המסע הראשון לאירופה

לאחר התחלה מוצלחת בשיקום המוניטין והמצב הכלכלי של הקהילה הבהאאית במצרים, החל עבד אלבהאא נותן דעתו לחיזוק הקהילות שצמחו במרחב הנוצרי באירופה ובצפון אמריקה. היו אלה הקהילות הבהאאיות הצעירות ביותר בעולם, שקמו בארצות המערב שהיו פתוחות לתורות ולרעיונות הבהאאים וזאת בניגוד לדיכוי החריף והמתמשך שהיה מנת חלקם של הבהאאים באיראן. עבד אלבהאא הקדיש את השנתיים הבאות למספר ״מסעות מיסיונריים,״129 שבהם הרצה על רעיונותיו ומשנתו של בהאא אללה בפני קהלים מערביים, והציג בפתיחות סוגיות מודרניות וכן נושאים שהיו נתונים במחלוקת. הוא גם עודד וטיפח קהילות בהאאיות חדשות שהחלו לקום באירופה ובצפון אמריקה.

ב־11 באוגוסט 1911 עלה עבד אלבהאא על סיפונה של האוניה ״קורסיקה״ שהפליגה למרסיי ובילה את הסתיו של אותה שנה באירופה. הוא ביקר בקהילות בהאאיות בשוויץ, בריטניה וצרפת. ארבעת החודשים שבילה באירופה החלו בביקור קצר ונינוח בז׳נבה, בטונון־לה־באן (Thonon-les-Bains), שליד אגם לה־מאן (Lac Léman). משם המשיך ללונדון.

ממש כשם שהצליח עבד אלבהאא למצוא נתיבות אל לבו של האסלאם הסוני בקהיר, כך השכיל לפנות אל לבה של האימפריה הבריטית, שהייתה אז בשיאה. ביום ראשון, 10 בספטמבר, עבד אלבהאא בן השישים ושמונה, נשא הרצאה בפני קהל גדול בכנסיה המרכזית של הרובע הולבורן (Holborn) שבמזרח לונדון. בהרצאתו, שהתאפיינה בסגנונה המערבי, הציג עבד אלבהאא חזון מקיף, ואמר בין היתר:

העת הזאת היא עתו של האל רב הכוח. בקרוב ייעשה העולם הזה גן עדן נעלה. היום הזה הוא יום של אחדות בין בני האדם ואחדות של כל הגזעים והמעמדות החברתיים. מתת האל לדור הנאור הזה היא הכרת אחדות האנושות והאחדות השורשית של כל הדתות. המלחמה בין העמים תיפסק, וברצון האל, בוא יבוא השלום הגדול; או אז ייראה העולם כעולם חדש, וכל בני האדם בו יחיו כאחים.130

המארחת של עבד אלבהאא בלונדון, שרה ליידי בלומפילד (S. Lady Blomfield), נזכרה ב״תהלוכה בלתי נגמרת״ של מעריצים, עיתונאים, אורחים ומבקרים שהחרישה את האוזניים ״בקול צעדיהם — הם הגיעו מכל המדינות בעולם! כל יום, כל היום, בזרם בלתי פוסק״.131 בעבור רבים היה עבד אלבהאא הפתעה. כשנשאל באמצעות מתורגמן לאן הוא מתכוון לנסוע, השיב באופן הומוריסטי באנגלית. בהפתעה גמורה העיר הכתב על שליטתו של עבד אלבהאא בשפה האנגלית, והוביל את עבד אלבהאא לצעוד בחדר, ולדקלם בעליצות מחרוזת של מילים מסובכות באנגלית, בהן ״היפופוטם״.132

בפריס, שהה עבד אלבהאא בדירה ליד גני טרוקדרו כאורחם של היפוליט ולורה דרייפוס בארני (H. Dreyfus ו־L. Dreyfus-Barney). המפגשים שנערכו במקום משכו קהל מגוון.133 כפי שנהג בכל מקום שבו ביקר, גם כאן דיבר עבד אלבהאא בפתיחות על הצורך לדחות דעות קדומות רווחות בתחום התרבות:

אל תניחו למוסכמות החיים לגרום לכם להיות קרי מזג ונעדרי חיבה וקרבה כלפי אנשים מארצות אחרות. אל תתייחסו אליהם כמי שחשודים בעיניכם כעושקים, כגנבים וכחסרי תרבות. אתם סבורים שיש לנהוג בזהירות ולא להסתכן בהתוודעות לבני אדם שייתכן שהם בלתי רצויים. אני מבקש מכם שלא לחשוב רק על עצמכם. הֱיו טובים כלפי זרים, בין אם באים הם מטורקיה, מיפן, מפרס, מרוסיה, מסין או מכל ארץ אחרת בעולם...

כאשר אתם פוגשים פרסי או כל זר אחר, דברו אתו כמו עם חבר; אם הוא נראה בודד — נסו לעזור לו; העניקו לו סיוע ברוחב לב; אם הוא עצוב — נחמו אותו; אם הוא עני — תמכו בו; אם הוא מדוכא — הצילו אותו; ואם הוא שרוי במצוקה — אמצו את רוחו. בעשותכם זאת, אתם מראים, לא במילים בלבד אלא במעשים ובאמת, שאתם רואים בכל בני אדם אֲחֵיכם.

איזו תועלת יש בהסכמה לכך שאחווה עולמית היא דבר טוב או בדיבור על סולידריות בין בני המין האנושי כאידיאל גדול? כל עוד מחשבות אלה אינן מתורגמות למעשים, הן חסרות תועלת.134

משקיף שהיה עד לביקורו של עבד אלבהאא בפריס נזכר מאוחר יותר כי במהלך שהייתו בבית מלון בפריס נפגש עבד אלבהאא לעיתים קרובות עם אדם עני שחור. באחד הימים, אחד מצוות עובדי בית המלון סירב להכניסו פנימה, ככל הנראה משום שהופעתו לא עמדה בסטנדרטים של המקום. כשנודע לעבד אלבהאא על הדבר, הוא חיפש את איש הצוות, הביע את מורת רוחו בפניו מכך שחברו נאלץ לעזוב את המקום, ועמד על כך שיֵלך לחפשו, באמרו: ״לא באתי לראות מלונות יוקרה או רהיטים מפוארים, אלא לפגוש את חבריי. לא באתי לפריס כדי להתאים את עצמי למנהגי פריס, אלא לבסס בה את אמות המידה של בהאא אללה״.135

כאשר התבקש עבד אלבהאא להתייחס לאירועים אקטואליים, הוא לא היסס. חודש קודם לכן, איטליה פלשה לטריפוליטניה שהייתה עד אז מחוז באימפריה העות׳מאנית. ב־21 באוקטובר עבד אלבהאא פתח את נאומו במילים אלה: ״איני שמח, אלא עצוב מאוד. החדשות על אודות הקרבות בבנגזי מעציבות את ליבי. אני תוהה על האכזריות האנושית שעדיין קיימת עלי אדמות! איך ייתכן שבני אדם נלחמים מבוקר עד ערב, הורגים זה את זה, ושופכים איש את דם רעהו: ולאיזו תכלית? כדי לאחוז בבעלות על חלקת אדמה!״ ואז הוסיף:

יהיה הכובש חזק ככל שיהיה, ותהיינה המדינות שיכניע וישעבד רבות ככל שתהיינה, לא יהיה ביכולתו של הכובש להחזיק לעד באף חלק מהשטחים החרבים שכבש לבד מחלקה זעירה אחת בלבד — חלקת הקבר שלו!... אני קורא לכל אחד מכם לייחד את מחשבות לבו לאהבה ולאחדות. וכשעולה על דעתכם הרהור על מלחמה, התנגדו לו באמצעות הרהור חזק יותר על שלום. כל מחשבה על שנאה יש להכחיד באמצעות מחשבה נמרצת ממנה על אהבה.136

במהלך תשעת השבועות שעבד אלבהאא שהה בפריס, הוא נאם במקומות שכללו את מטה החברה התיאוסופית ואת ״הברית הספיריטואליסטית״ (Alliance Spiritualiste) ב־Foyer de l’Âme. עבד אלבהאא חזר למצרים ב־2 בדצמבר כדי לשהות בה במהלך החורף.

בצפון אמריקה

במרץ 1912 עלה עבד אלבהאא באלכסנדריה על סיפון הספינה סֶדְריק (Cedric). הבהאאים באמריקה גייסו כספים למימון מסעו לצפון אמריקה, והפצירו בו לעבור באירופה לאוניה החדשה והמפוארת טיטאניק (Titanic) שעשתה את הפלגת הבכורה שלה לניו יורק. עבד אלבהאא דחה את הרעיון, החזיר את הכסף ונשאר על סיפון הסֶדְריק הצנועה יותר עד הגיעו לניו יורק. כשנשאל מדוע לא נסע בטיטניק, השיב בפשטות: ״לבי לא עורר אותי לעשות זאת״.137

בבוקר ה־11 באפריל, כשהתקרבה הספינה סֶדְריק למעגן שלה בנמל ניו יורק, עלה עיתונאי על ספינת הקיטור כדי להיות המראיין הראשון של עבד אלבהאא. הוא מצא אותו ״על הסיפון העליון, עומד במקום שבו יכול היה לראות את רב החובל, גלימתו המזרחית הארוכה והגולשת מתנופפת ברוח... פניו האירו כשסרק את הנמל ובירך את הכתבים״. ה״ניו יורק טיימס״ ציין בפשטות: ״עבד אלבהאא כאן... [הוא] מגיע אלינו בשליחות השלום ויישא את אחד הנאומים המרכזיים שלו בפני ועידת השלום באגם מוהונק״ (Peace Conference at Lake Mohonk). העיתון The New York City Evening Mail, אחד מעשרות העיתונים שעקבו אחר מסעותיו ונאומיו של עבד אלבהאא בחודשים שלאחר מכן ביותר מ־400 מאמרים, פרסם את הכותרת: ״לאחר גירוש בן חמישים שנה, מנהיג הבהאאים כאן: פילוסוף פרסי התומך במתן זכות הצבעה לנשים ידבר על אודות השלום״.

התקשורת בת הזמן לא תמיד ידעה איך להתייחס לעבד אלבהאא. כמה ימים לאחר הגעתו לניו יורק פתח מאמר המערכת של The New York City Evening Mail במשפט ״אל תלעגו לעבד אלבהאא; יש לו רעיון״:

אנשים בעלי רעיונות מושׂמים ללעג בדרך כלל; ואולם לאחר שהעולם לועג להם תקופה ארוכה, הוא מתהפך ומאמץ בחגיגיות (ואפילו) בתאוותנות את הרעיון שתחילה לעג לו; הוא מעכל אותו והופך אותו לחלק מדמו ולשד עצמותיו. הרעיון שעבד אלבהאא הטיף לו הוא שכל הדתות הן למעשה זהות; הן דת אחת לגמרי, ומאוחדות לחלוטין... [רעיון אחר] הוא שדברים מודרניים טובים בדיוק כמו דברים עתיקים. תפיסה זו הפכה את המנהיג לבַן הזקן ובעל הטורבן המושלג בן בית בברודווי ממש כפי שהיה בתאו המבודד בעכו... איננו מכירים אישית את עבד אלבהאא ואיננו יכולים לדעת כמה שרלטנות מהולה במשנתו. אבל הרעיון כשלעצמו הוא טוב... הוא ראוי לתמונתו בעיתונים.138

במהלך שמונת החודשים הבאים בילה עבד אלבהאא עבאס את זמנו בנסיעה ברכבות ברחבי ארצות הברית וקנדה. הוא הצפין עד מונטריאול, ונסע מערבה עד סן פרנסיסקו ולוס אנג׳לס.139 הוא ביקר בחמש עשרה מדינות בארצות הברית וכן במחוזות קוויבק ואונטריו שבקנדה. שהה מספר פעמים בוושינגטון הבירה, בעיר ניו יורק ובשיקגו — שהיו באותה תקופה ביתן של שלוש הקהילות הבהאאיות הגדולות ביותר. כן ביקר בלב אמריקה — קֶנוֹשה, סנט לואיס, פיטסבורג, קליוולנד, דֶנוור, סולט לייק סיטי וערים נוספות. הוא נסע דרך ניו ג׳רסי, מסצ׳וסטס, ניו המפשייר ומיין, אך לא דרומה מוושינגטון הבירה.140 חלק ניכר מזמנו הוקדש לטיפוח הקהילות הבהאאיות החדשות שבהן ביקר.141 בווילמט שבאילינוי הניח עבד אלבהאא את אבן הפינה לבית התפילה הבהאאי הראשון במערב; במדינת מיין הוא ביקר בגרין אַקְר (Green Acre), מרכז כינוסים שנחנך בידי שרה פרמר (S. Farmer), שנעשתה בהאאית אחרי שביקרה בעכו בשנת 1900. בעת שהייתו בצפון אמריקה נשא עבד אלבהאא כארבע מאות הרצאות פומביות בפני כ־93,000 איש. המקומות שבהם הרצה והקהלים שבפניהם הופיע כללו שלושים ואחת כנסיות פרוטסטנטיות; ארבע עשרה התכנסויות תיאוסופיות ורוחניות אחרות; שש אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטאות קולומביה, סטנפורד, הוֹוַארְד וניו יורק; שלושה בתי כנסת, כנסייה אפרו־אמריקאית אחת, מוזיאון ״האל הַאוּס״ (Hull House) בשיקגו; שישה ארגונים נוספים שהציעו תמיכה בעניים, חמש קבוצות נשים, שלוש תנועות שלום, הועידה השנתית הרביעית של האגודה הלאומית לקידום אנשים בעלי גוני עור שונים (NAACP), וועידת השלום של אגם מוהונק.142

עבד אלבהאא נפגש כמעט עם כל מי שביקש לראותו, לא רק עם בהאאים אלא גם עם פקידי ממשל, מנהיגים דתיים ואישים בולטים אחרים, ביניהם הנשיא לשעבר תיאודור רוזוולט; התעשיין אנדרו קרנגי (A. Carnegie); ממציא הטלפון, אלכסנדר גרהם בל (A. G. Bell); ומגלה יבשת אנטארקטיקה אדמירל רוברט פירי (R. Peary). הוא גם שוחח עם אמנים וסופרים, וביניהם רבינדראנאת טאגור (R. Tagore) וגִ׳בְּרַאן חַ׳לִיל גִ׳בְּרַאן. גִ׳בְּרַאן תרגם כמה מנאומיו בניו יורק ובבוסטון ואף צייר תמונת דיוקן שלו (ראו להלן באלבום התמונות). כל אחד התרשם ממנו התרשמות שונה. גִ׳בְּרַאן אמר מאוחר יותר: ״בפעם הראשונה בחיי ראיתי דמות אצילית דיה שעשויה לשמש כלי קיבול לרוח הקודש״.143

באחד ממכתביו לציירת הבהאאית האמריקאית ג׳ולייט תומפסון (J. Thompson), שלח עבד אלבהאא את ״מיטב איחוליו״ לצייר האמריקאי מארק טובי (M. Tobey), אחד ממייסדי האסכולה הצפון־מערבית, שכוכבו החל לדרוך באותם ימים. לתומפסון עצמה הוסיף מילות עידוד: ״אני שמח לשמוע שאת עמלה ושוקדת על האמנות שלך, שהרי בעידן החדש הנפלא הזה, אמנות היא עבודת האל. ככל שתתאמצי יותר לשכלל אותה, כך תתקרבי יותר לאלוהים״.144

במהלך מסעותיו במערב ובהרצאותיו הפומביות שנישאו בעיקר בפני קהלים נוצריים, הוא הציג מכלול של עקרונות הקשורים זה בזה שבהם ראה תנאי הכרחי להשגת שלום אוניברסלי. עקרונות מפתח אלה הוזכרו בהרצאה שנשא בניו יורק: ״אחדות האנושות; ההגנה וההדרכה שמעניקה רוח הקודש; מוצאן ויסודן של כל הדתות אחד הוא; הדת חייבת להיות הסיבה לאחדות; הדת חייבת להתאים למדע ולתבונה; מחקר עצמאי של האמת; שוויון בין גברים לנשים; נטישת כל הדעות הקדומות בקרב האנושות; שלום אוניברסלי; חינוך אוניברסלי, שפה אוניברסלית; פתרון הבעיות הכלכליות; בית דין בינלאומי״.145

שיחות במערב: גזע, זכויות נשים, מלחמה ושלום

שלושה נושאים שנויים במחלוקת הניעו לעיתים קרובות את עבד אלבהאא אל מרכז השיח הציבורי של אותם ימים: הוא תמך בזכויות נשים, קרא לשים קץ לדעות קדומות גזעניות ודיבר על מלחמת העולם המתקרבת ועל הצורך לפעול למען שלום עולמי.

פעילותו הפומבית של עבד אלבהאא למען זכויות נשים התרחשה בתקופה שבה זכות ההצבעה לנשים נעשתה נושא ציבורי שנוי במחלוקת. בשנת 1912 נשים היו רשאיות להשתתף בבחירות בפחות מרבע ממדינות ארצות הברית. אולם, טיעונו של עבד אלבהאא חרג מעבר לסוגיית זכות ההצבעה וחתר לשוויון מהותי מקיף בין המינים ולהשתתפות מלאה של נשים בכל ההיבטים של חיי החברה. הוא ניסח מחדש את שאלת השוויון כבסיס ליצירת חברה צודקת ומאוחדת, שבראש מעייניה עומדת הדאגה לגברים ולנשים כאחד.146 ״כשתי ידיו של גוף האדם״, אמר במפגש של סופרג׳יסטיות* בניו יורק, ״כך הם גברים ונשים, שני חלקי הגוף החברתי הם״; ויש לפתח אותם במידה שווה: ״אין זה טבעי שאחד מהם יישאר בלתי מפותח; וכל עוד שניהם אינם מגיעים לשלמוּת, אושרו של העולם האנושי לא יושג״.147 בשיחה אחרת בפני פדרציה של מועדוני נשים בשיקגו, העיר עבד אלבהאא על ההתקדמות שלה זכו נשים במערב מבחינת מעמדן החברתי לעומת נשים במזרח, והתריע על כך כי: ״ראוי לשוב ולהדגיש שכל עוד נשים וגברים לא יכירו בשוויון ביניהם וינהגו כך בפועל, לא תתאפשר התקדמות חברתית ופוליטית לא כאן ולא בשום מקום אחר״.148

הצעד הראשון בתהליך זה היה החינוך; ״יש לאפשר לנשים אותן הזדמנויות הניתנות לגברים ברכישת השכלה וקבלת הדרכה. אין מקום לשום הבדל ביניהם בתחום החינוך. כל עוד לא תתבסס היטב ותושג במלואה מציאות של שוויון בין גברים לנשים, לא תתאפשר התפתחות חברתית מלאה של האנושות״.149 בזמן שעבד אלבהאא נשאל על תנועת הנשים הסופרג׳יסטיות בידי כתב של אחד העיתונים בהיותו על סיפון אוניית הסֶדְרִיק בניו יורק ובטרם דרכה כף רגלו על אדמת אמריקה, הייתה תנועה זו נתונה בויכוח נוקב. תשובתו של עבד אלבהאא הייתה אופיינית: הוא הכיר בערכו של המאבק שלהן לגופו, הזהיר בעדינות מפני מאבק מיליטנטי, חזר והדגיש את העקרון הרוחני בדבר השוויון בין נשים וגברים, קָשר זאת לבעיית האפליה בחינוך, קרא להענקת חינוך לילדות, והצביע על המאמץ הנעשה בתחומים אלה בקרב הקהילות הבהאאיות במזרח:

הסופרג׳יסטיות המודרניות נלחמות למען מה שחייב לדעתן להיות מושג, ורבות מהן מוכנות להיכלא למען מטרתן. אפשר שלא להסכים עם דרכן של חלק מן היותר מיליטנטיות שבין הסופרג׳יסטיות, אבל בסופו של דבר מאבקן ימצא את הדרך הנכונה. אילו הוענקו לנשים אותן הזדמנויות כמו לגברים, היה מתברר שהיכולת שלהן זהה לזו של גברים, ואף התוצאה הייתה זהה. לאמיתו של דבר, לנשים יש עליונות על פני גברים; הן גמישות יותר, רגישות יותר, והאינטואיציה שלהן טובה יותר. הסיבה היחידה לפיגור הנוכחי שלהן בנושאים מסוימים היא שלא ניתנו להן אותן הזדמנויות בתחום החינוך כפי שניתנו לגברים. חובה לחנך את כל הילדים, ובמקרה שאין להורים האפשרות להעניק חינוך גם לבניהם וגם לבנותיהם יש להעדיף את חינוך הבנות, כי הן עתידות להיות האימהות של הדור הבא. זהו רעיון מרחיק לכת בעבור עולם המזרח, שממנו באתי, אך למעשה הוא כבר מוּחָל שם, שכן נשים בהאאיות באיראן כבר לומדות יחד עם גברים.150

זה המקום לציין בהקשר זה שבמהלך שהייתו במערב, הפקיד עבד אלבהאא את ענייני הדת בארץ הקודש בידיה של אחותו בַּאהִיֶה ״סגניתו המוכשרת, נציגתו ובאת כוחו״.151

הדגש ששם עבד אלבהאא על ביעור דעות קדומות גזעניות בא פחות מחמישים שנה לאחר ביטול העבדות ומלחמת האזרחים בארצות הברית. בשנת 1912 ההפרדה הגזעית הייתה מציאות בלתי חוקית אך מקובלת ועם זאת מציאות מושרשת ברחבי ארצות הברית. בין האנשים שפגש שם עבד אלבהאא היו בוודאי עבדים לשעבר וצאצאיהם, ואין צריך לומר שהיו בקרבם אנשים שחוו באופן אישי שלילת זכויות חברתית, אלימות על רקע גזעי ומעשים המבוססים על חוסר צדק, בסגנון החוקים של ״ג׳ים קְרוֹ (J. Crow)״.152

היה זה בהקשר רגיש זה שעבד אלבהאא בחר לדבר באוניברסיטת הווארד (Howard University) — המוסד היוקרתי והוותיק ביותר בארצות הברית להשכלה גבוהה בעבור שחורים — ובכנס השנתי הרביעי של האגודה הלאומית לקידום אנשים בעלי גוני עור שונים (The National Association for the Advancement of Colored People [NAACP]). בארוחת צהריים בוושינגטון די. סי, הבירה הפדרלית שעליה חלה עדיין הפרדה חברתית, התעקש עבד אלבהאא שלואיס גרגורי (L. Gregory), עורך דין בהאאי ממוצא אפרו־אמריקאי, יֵשב לצדו. בהזדמנות אחרת, הוא אירח כינוס של משרתים אפרו־אמריקאים של לבנים עשירים שנפשו בדבלין, ניו המפשייר ואף הרצה בפניהם. ובניו יורק, לאחר שבעל בית מלון סירב לאפשר לבהאאים אפרו־אמריקאים להשתתף במסיבת הפרידה שנערכה לכבוד עבד אלבהאא, ארגנו הבהאאים כינוס נוסף שבו שירתו הבהאאים הלבנים את אורחיהם האפרו־אמריקאים.153 לתשומת לב מיוחדת ראויה העובדה שהוא עודד את קיומו של טקס החתונה הבין־גזעית הראשונה בקהילה הבהאאית באמריקה בתקופה שהדבר היה בלתי חוקי ביותר ממחצית המדינות בארצות הברית, ונחשב מעשה שלא ייעשה אף בעיני חלק מהבהאאים.154

באופן בלתי מפתיע ביקורו של עבד אלבהאא עורר עניין עצום בקרב הוגים אפרו־אמריקאים מובילים.155 עם אלה נמנו מייסד NAACP וא״ב די־בואה (W.E.B. Du Bois) ששמר לאורך כל חייו על קשר עם הדת הבהאאית,156 וקבוצה של אינטלקטואלים ואמנים אפרו־אמריקאים שלימים אימצו את הדת הבהאאית, ביניהם אלן לוק (A. Locke) הפילוסוף וה״דיקן״ של תנועת התחייה של הארלם, ורוברט אבוט (R. Abbot), שהיה המו״ל של עיתון שחור מוביל בשיקגו. עבד אלבהאא עורר שלל תגובות מצד הוגים אפרו־אמריקאים שנקרו בדרכו. לדברי מאונט (Mount), בואו של עבד אלבהאא ״הדהד את הביקורת האפרו־אמריקאית על המודרניות האמריקנית, באמצעות חשיפת המאפיינים הרגרסיביים של הגזענות שבה, תוך שהוא מאתגר תפיסות רווחות ביחס לקִדמה, לציוויליזציה ולנאורות החברתית באמריקה״. במפגשים הציבוריים והפרטיים שלו באירופה, התייחס עבד אלבהאא לדעות קדומות בשאלת המעמדות החברתיים.

המלחמה המתקרבת והולכת, שנראתה בלתי נמנעת, הכבידה על עבד אלבהאא כשהוא הופיע בפני קהלים בצפון אמריקה. הכותרת הראשית של העיתון מונטריאול דיילי סטאר (Montreal Daily Star) מיום 31 באוגוסט 1912 הייתה ״שליח השלום שנמצא כאן מנבא מלחמה מחרידה בעולם הישן״. המאמר ציטט את עבד אלבהאא: ״אירופה כולה היא מחנה צבאי חמוש. האימונים המעין־מלחמתיים הללו יגיעו בהכרח לשיאם במלחמה גדולה. ההתחמשות עצמה יוצרת מלחמה. הארסנל העצום הזה חייב לעלות בלהבות. אין שום ממד נבואי בעמדה זו; היא מבוססת אך ורק על ניתוח הגיוני של המצב״.157

בשיחותיו הדגיש עבד אלבהאא את הצורך הדחוף בהתאגדותם של כל העמים למען כינון שלום בינלאומי. כפי שמציין סטוקמן (Stockman), לפחות שש פעמים — בעיר ניו יורק, במילפורד (פנסילבניה), מונטריאול, באפלו, אומאהה וסקרמנטו — הזהיר עבד אלבהאא מפני המלחמה הממשמשת ובאה באירופה.158 ב־5 בספטמבר 1912, הוא דיבר על הנושא באריכות בכנסייה המתודיסטית סנט ג׳יימס במונטריאול:

הקטסטרופה הגדולה ביותר כיום שבפניה ניצבת האנושות היא מלחמה. אירופה היא עתה מאגר של חומרי נפץ הממתין להצתה. כל מדינות אירופה נמצאות על סף התלקחות. די בניצוץ אחד של אש כדי להבעיר את כל היבשת. כלֵי מלחמה וחורבן מתעצמים וגדלים במידה בלתי נתפסת, ונֵטל התחזוקה הצבאית מכביד על המדינות השונות מעל ומעבר ליכולתן. צבאות וציים נוגסים בהווייתם ובאוצרותיהם של העמים; העניים העמלים, אנשים תמימים וחסרי ישע נאלצים לספק תחמושת וכלֵי משחית לממשלות הנחושות לכבוש טריטוריות, ובה בעת להגן על עצמן מפני מדינות יריבות חזקות. אין מבחן מצער ונורא יותר לאנושות כיום מאשר המלחמה הממשמשת ובאה. לפיכך, שלום בינלאומי הוא צורך חיוני.159

יתר על כן, כמו בשני הנושאים האחרים, באמירותיו ובטיעוניו השתמש עבד אלבהאא בכותרות אקטואליות בנות הזמן כדי לדון במציאות חברתית רחבה יותר ובסוגיות ושאלות רוחניות העומדות בבסיסן. סטוקמן מציין:

אזהרותיו החמורות של עבד אלבהאא עמדו בסתירה להנחה שהייתה רווחת בקרב רוב הפרוטסטנטים הליברלים אשר לפיה החברות הנוצריות המפותחות באירופה חסינות בפני מלחמה גדולה, ושיישום מתוחכם של עקרונות נוצריים על ממשלות ועל תחומי המסחר והתעשייה יש בו כדי להבטיח בנייה של ציוויליזציה צודקת, שלווה ומשגשגת.160

אף כי עבד אלבהאא התייחס לסוגיות אקטואליות מורכבות באופן גלוי וישיר, הוא לא נטל חלק בוויכוח פוליטי ולא התערב בחיים הפוליטיים במישרין. הוא נפגש בדרך כלל עם כל מי שביקשו את חברתו, אך נזהר שלא לבקש טובות הנאה ואף לא להיראות כמי שעושה זאת. מספר פעמים במהלך מסעותיו צצו הזדמנויות לתאם בעבורו פגישות עם שליטים או נשיאים. בלונדון, למשל, ליידי בלומפילד (Blomfield) ביקשה לזמנו לפגישה עם המלך ג׳ורג׳ החמישי. בַּליוּזי מעיר שעבד אלבהאא הגיב על יוזמה זו באומרו שהוא נסע למערב כדי לפגוש עניים ולא מלכים או אנשי אצולה. הוא הפגין חיבה כלפי כל מבקש דרך שעמו נפגש, אך לא היה לו רצון מיוחד לפגוש שליטים.

ביקור שני באירופה

לאחר שהשלים עבד אלבהאא את השגת היעדים שהציב לעצמו בצפון אמריקה, הוא שב לאנגליה ובדצמבר 1912 הגיע לליברפול. פגישותיו ושיחותיו שהתקיימו בבתי מלון, בכנסיות ובאולמות עם זרם מבקרים שעתה היה צפוי, החלו מיד עם הגיעו לאנגליה. בחג המולד נשא עבד אלבהאא דברים בפני קבוצה של חמש מאות חסרי בית באכסניה של צבא הישע בלונדון. ב־31 בדצמבר הוא נאם בפני קהל במנצ׳סטר קולג׳ ובאוניברסיטת אוקספורד, וב־2 בינואר — בפני חברות התנועה הסופרג׳יסטית.161 בעת שהייתו בלונדון חידש את קשריו עם המזרחן אדוארד ג׳ בראון.

עבד אלבהאא ביקר באדינבורו בהזמנתם של ד״ר אלכסנדר וייט (A. Whyte), כומר סקוטי חשוב, ואשתו ג׳יין, שביקרו בעכו בשנת 1906. במהלך שהייתו בביתם, זרם של מבקרים, ובהם קבוצה גדולה של סטודנטים ממצרים, הודו ויפן, הגיע לראותו. שם הוא גם פגש לראשונה את פרופסור סר פטריק גדס (P. Geddes), מחנך ורפורמטור חברתי שלימים נודע כמי שהכין את תכנית המתאר של העיר חיפה. בנוסף, הוא נפגש עם קבוצות סטודנטים ונאם בפני החברה התיאוסופית של אדינבורו.

בשובו לאנגליה, נאם עבד אלבהאא במסגד שַׁאה ג׳אהאן (Shāh Jahān) שבעיירה ווקינג (Woking) שבמחוז סארי (Surrey),* לאחר שסעד ארוחת צהריים בחברת נכבדים מוסלמים ונוצרים. הקהל הרב, שהתקבץ במקום כדי להאזין לו, שכלל טורקים, הודים, מצרים ובריטים, אילץ אותו לשאת את נאומו בחצר החיצונית של המסגד. בסוף ינואר עבר מלונדון לפריס, ובה שהה עד סוף מארס.

במהלך שהייתו השנייה באירופה, באו לבקרו מספר אישים עות׳מאנים ופרסים וכן פקידים לשעבר באיראן שמצאו עצמם שם בגלות. כמה מהם היו אחראים לרדיפות של הבהאאים או להתנכלויות אליהם בתקופות מוקדמות יותר. ביניהם היה גַ׳לאלֻ דַוְלִי, המושל הפרסי של יַזְד בזמן הרדיפות האלימות של 1903, וכן רַשִׁיד פַּאשא, המושל העות׳מאני לשעבר של סוריה רבתי, שהפגין עוינות רבה כלפי עבד אלבהאא עשר שנים קודם לכן. למרות מעשיהם בעבר, הוא נהג כלפיהם בכבוד, בסלחנות ובחמלה. כשרשיד פאשא בחר לבקרו באחד הימים ללא הודעה מראש, קיבל אותו עבד אלבהאא באדיבות ובמאור פנים בחדרו ואף יצא לביקור גומלין בביתו עוד באותו הערב.162

זרם המבקרים נמשך, גם כשעבד אלבהאא נפל למשכב ויכול היה לקבל את אורחיו רק ליד מיטת חוליו.163 מפריס נסע לשטוטגרט, וינה ובודפשט, שם נשא מספר הרצאות ונפגש עם שני מזרחנים דגולים, איגנץ גולדציהר (Ignaz Goldziher)164 וארמיניוס ומברי (Arminius Vambéry). הוא חזר לפריס ב־1 במאי ובילה בה את החודש האחרון לביקורו באירופה בטרם הפליג למצרים ב־17 ביוני 1913.

במהלך שהייתו השלישית והאחרונה במצרים, שנמשכה שישה חודשים, עשרות עולי רגל ומבקרים בהאאים מעכו, מחיפה וממקומות אחרים, ובכללם גם בני משפחתו, באו לפגוש אותו. צרכיה של הקהילה העולמית הוטלו שוב על כתפיו, כפי שמשתקף גם מהזרם הגובר של ההתכתבויות שניהל. וכפי שמספר בליוזי:

מאמינים בהאאים, ובמיוחד בהאאים מן המזרח, כתבו לו על כל נושא שאפשר להעלות על הדעת; האחד שאל בעצתו לגבי רכישת חלקת אדמה; האחר ביקש שֵם לילד שנולד זה עתה; היו מי ששאלו בעצתו בנוגע לנישואין או יציאה למסע. תמיד עמדו על הפרק אי־הבנות שהוא עסק ביישובן, וסערות נפש שהרגיע. ככל שגדל מספרן של הקבוצות, הקהילות וההתכנסויות הרוחניות של בהאאים, הוא נדרש להקדיש זמן ניכר לייעוץ והכוונה של צאן מרעיתו. חליפת המכתבים שקיים לא הייתה מוגבלת לבהאאים. רבים היו האנשים, שלא מקרב חסידיו, שכתבו לו וזכו למענה. אגודות, קונגרסים וועידות במערב, החלו מתכתבים אתו.165

במצרים הוא ביקר אצל אַבּוּ אלפַדְֿל גוּלְפַּאיְגַאנִי, מלומד בהאאי דגול, שבריאותו המתדרדרת השפיעה עליו באופן אישי. גוּלְפַּאיְגַאנִי לימד באוניברסיטת אלאַזְהַר והקדיש חלק ניכר מחייו לסנגוריה על הדת הבהאאית, בארבע יבשות — החל בטורקמניסטאן ורוסיה ועד אירופה, ארצות הברית, לבנון ומצרים. לעיתים קרובות עשה זאת מתוך היענות לבקשתו של עבד אלבהאא. למרות תשישותו הרבה ובריאותו הרופפת, עבד אלבהאא היה להוט לחזור לארץ הקודש לפני פרוץ המלחמה. הוא עלה על ספינת הקיטור האחרונה והגיע לחיפה ב־5 בדצמבר 1913. הוא בילה בדרכים שלוש שנים ושלושה חודשים ולא עזב עוד את האזור.

93 אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 123-122.

94 שם, עמ׳ 125.

95 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 92.

96 שם, עמ׳ 84.

97 הדברים מבוססים על עדותה של מַרים האניי (Haney) כוכב המערב, כרך 15, גיליון 8 (1924), עמ׳ 234-230.

98 אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 181.

99 הקטע מצוטט מתוך בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 107.

100 מַשְׁרִקֻ אלאַדְ׳כַּאר הוא המונח הבהאאי המציין מקום פולחן הפתוח לעבודת האל לכל מאמין תהא דתו אשר תהא וללא הבדל בין רקעם של המאמינים, גזעם ומינם.

101 מעאני, ״התלות של הקהילות הבהאאיות אלה באלה״.

102 פוסתצ׳י, ״עדסיה״, עמ׳ 69.

103 סטנדרדו, לב טולסטוי והדת הבהאאית, עמ׳ 32.

104 שם, עמ׳ 35-32.

105 מילולית: ״על הדבר הזה״; ראו נח׳ג׳ואני, מירזא עלי אכבר, עמ׳ 10-9.

106 שם, עמ׳ 11.

107 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 114-111.

108 יזדי, זכרונות על עבד אלבהאא, עמ׳ 910.

109 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 112, 115-114.

110* הסיפור הזה מוכר ממקורות שונים; ראו למשל הגרסה המובאת באגדה התלמודית (תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כג, עמ׳ א).

בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 119.

111 שם, עמוד 131.

112 עבד אלבהאא, הברית והצוואה של עבד אלבהאא. ״דבר האל״ כאן, כבמקומות אחרים לאורך הספר, מכוון לדת הבההאית.

113 עבד אלבהאא, מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 155.

114 אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 182-181.

115 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 126. המקדש, שבנייתו הושלמה בידי עבד אלבהאא, כלל שישה חדרים. על פי תכנונו הוספו מאוחר יותר מבנה־על וכיפת הזהב הייחודית. הבנייה הושלמה בשנת 1953.

116 שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר, עמ׳ 275.

117 שם, עמ׳ 276.

118 שבתי לוי, ״מזכרונותיי״, בתוך י׳ נדבה (עורך), חיפה, אוליפנט והחזון הציוני, עמ׳ 85.

119 אלה דברי ד״ר חביב מואיד המצוטטים בידי נדבה, שם, עמ׳ 83.

120* אבנר הוא כינויו של יצחק בן צבי.

רחל ינאית בן־צבי, אנו עולים, עמ׳ 222-221.

121 סטיוונס, עבאס אפנדי, עמ׳ 1071-1070.

122 פוסתצ׳י, ״עדסיה,״ עמ׳ 70.

123 לתיאור בן זמננו של מסעותיו למצרים ראו: ס׳ בושרואי, עבאס אפנדי וכן רבאני, האדון במצרים.

124 יזדי, זכרונות על עבד אלבהאא, עמ׳ 909-908.

125 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 137-136.

126 שם. עמ׳ 139-138.

127 שם, עמ׳ 139, 402-401.

128 בתקופת מנהיגותו גדלה הקהילה וכללה מאמינים מרקע מוסלמי וקופטי, וכן איראנים, כורדים וארמנים.

129 שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר, עמ׳ 282.

130 עבד אלבהאא בלונדון, עמ׳ 20-19; לעניין ביקור ארכיטיפי זה של ״מזרח הפוגש את המערב״ בידי דמות דתית נודעת המעורה בשאלות דת וברלבנטיות שלהם לענייני חברה, ראו בפירוט מק־נמארה, התקבלותו של עבד אלבהאא בבריטניה.

131 בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 150. על עדויות מערביות נוספות ראו: מק־נמארה; ויינברג, שגריר לאנושות.

132 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 155.

133 מבקרים שונים אתגרו אותו לעיתים בסיפוריהם האישיים יוצאי הדופן. באחת ההזדמנויות, למשל, סיפר לו עובד הומניטרי: ״באתי מקונגו הצרפתית, שם הייתי עסוק במאמץ להקל על קשייהם של כמה מן התושבים הילידים. שש עשרה שנה עבדתי במדינה זו״. על כך השיב עבד אלבהאא: ״הייתה זו נחמה גדולה בעבורי באפלת בית הסוהר שבו הייתי כלוא, לדעת על העבודה שעשית״; ראו: בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 181.

134 ראו: ״החובה להיות חביב ואוהד כלפי זרים״ (the duty of kindness and sympathy towards strangers and foreigners), שיחות פריס, 1911, מס׳ 1.

135 כוכב המערב, כרך 16, גיליון 5 (1925), עמ׳ 528.

136 ראו: ״הסיבות העלובות למלחמה והחובה המוטלת על כל אדם לשאוף לשלום״ (the pitiful causes of war, and the duty of everyone to strive for peace) בתוך: עבד אלבהאא, שיחות פריס, מס׳ 6 (מיום 21 באוקטובר 1911).

137 כוכב המערב, כרך 4, גיליון 12 (1913), עמ׳ 210.

138 מצוטט אצל ווארד, 239 ימים: מסעו של עבד אלבהאא לאמריקה, עמ׳ 20. לתגובות בעיתונות על ביקורו של עבד אלבהאא ראו: אִגִ׳אה, שליח השלום.

139 סקירה זו שאובה מכמה מקורות ובהם: סטוקמן, עבד אלבהאא באמריקה, עמ׳ 56-39; רדמן, עבד אלבהאא בקִרבם.

140 ראו ״ניתוח של ביקורו של עבד אלבהאא באמריקה ב־1912״, עמ׳ 41-39.

141 במפקד האוכלוסין של ארה״ב משנת 1916 נמנו 2,900 בהאאים ברחבי ארצות הברית; ראו סטוקמן, שם עמ׳ 53 וההפניה ל: www2.census.gov/prod2/decennial/documents/00190404p1ch2.pdf

142 סטוקמן, ״ניתוח של ביקורו של עבד אלבהאא באמריקה ב־1912״, עמ׳ 41.

143 בושרואי וג׳נקינס, ח׳ליל ג׳בראן: אדם ומשורר, עמ׳ 9.

144 ראו: Baha’i Reference Library; www.bahai.org/r/925134802

145 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, מס׳ 170 (17 בנובמבר 1912).

146 ג׳ א׳ ח׳אן ופ׳ ח׳אן, קידום נשים, עמ׳ 171-163.

* הסופרג׳יסטיות היו חברות תנועת מחאה למתן זכויות לנשים שפעלה בשלהי המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים במספר מדינות דמוקרטיות במערב אירופה.

147 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, מס׳ 51 (20 במאי 1912).

148 שם, מס׳ 32 (2 במאי 1912).

149 שם.

150 כוכב המערב, כרך 3, גיליון 3 (1912) עמ׳ 4.

151 אלה הם דברי שוגי אפנדי המצוטטים אצל: ג׳ א׳ ח׳אן, חייה ומורשתה של באהיה ח׳אנום, עמ׳ 5.

152 מאונט, מודרניות בעייתית, עמ׳ 88.

153 זרקאני, יומן, עמ׳ 407-406.

154 מוריסון, להניע את העולם, עמ׳ 64.

155 מאונט, מודרניות בעייתית, עמ׳ 87-86.

156 שם, עמ׳ 97.

157 ראו: The Montreal Daily Star, August 31, 1912.

158 סטוקמן, ״ניתוח של ביקורו של עבד אלבהאא באמריקה ב־1912״, עמ׳ 47. עבד אלבהאא התייחס לעיתים קורובת למתחים הגוברים ולהתנגשויות הצבאיות באותה תקופה, כגון המאבק המקדוני (1908-1904) בין היוונים לבולגרים; מלחמת רוסיה־יפן (1905-1904); המרידות האלבניות ב־1910 ו־1912; המלחמה בין האימפריה העות׳מאנית ואיטליה (1912-1911) שבה כבשה איטליה את טריפוליטניה העות׳מאנית; ומלחמות הבלקן — הראשונה (1913-1912) והשנייה (1913), שבהן היו מעורבות בולגריה, סרביה, יוון ומונטנגרו ואשר במהלכן איבדה האימפריה העות׳מאנית את רוב השטחים באירופה שהיו בשליטתה.

159 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, מס׳ 103 (מיום 5 בספטמבר 1912).

160 סטוקמן, ״ניתוח של ביקורו של עבד אלבהאא באמריקה ב־1912״, עמ׳ 47.

161 שם, עמ׳ 354.

* העיירה נמצאת כ־36 ק״מ דרומית מערבית ממרכז לונדון.

162 שם, עמ׳ 375.

163 שם, עמ׳ 378.

164 ביומנו, כותב גולדציהר ב13 באוגוסט 1913: “Arabisches Antwortschreiben an Abbäs Effendi” (מכתב תשובה ערבי לעבאס אפנדי), אך לא נכתב דבר על תוכנה של תשובה זו; ראו גולדציהר, יומן, עמ׳ 279.

165 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 401.

פרק חמישי

מלחמת העולם הראשונה ושנות חייו האחרונות של עבד אלבהאא (1921-1913)

בבוקר חזרתו לארץ, כשהוא מלווה בקבוצת מאמינים מקומיים ומבקרים, עלה עבד אלבהאא אל מקדש הבאב על הר הכרמל כדי להתפלל. ביום המחרת נסע ברכבת לעכו, שם קיבלו את פניו נכבדים ותושבים שליוו אותו בכניסתו לעיר. עבד אלבהאא חידש את מנהגו לתת צדקה לעניים בעכו ובחיפה כשהוא מבקר באופן אישי בבתיהם של עניים מרודים ומחלק כסף לנזקקים שצבאו מדי שבוע על דלת ביתו. הוא גם שב לבחון בכל יום שישי את עבודות בית הספר ואת חיבוריהם של הילדים הבהאאים, ולכל אחד מהם נתן פרס על הישגיו בלימודים. בחודש אוקטובר של אותה שנה הוא נתן לקבוצת סטודנטים בהאאים שהתכוננו לנסוע לביירות להמשך לימודיהם את העצה הבאה:

השבח לאל, שהסטודנטים הבהאאים בביירות נודעו באופיים הטוב, בטוהר מעשיהם ובמוסר הנעלה שלהם... אם מישהו ישאל אדם כלשהו על אודות התלמידים הבהאאים, הוא ייענה: ״הם אינטליגנטים, מפוכחים, חרוצים, בעלי נימוסים טובים, התנהגות נאותה, ותשומת הלב שלהם נתונה לרכישת ידע.״ ... מי ייתן שהישגיהם במדעים ובאמנויות ייעשו יום אחר יום אוניברסליות יותר!166

למרות המלחמה העומדת בפתח, עבד אלבהאא הביט אל האופק הרחוק וראה עתיד שונה לחלוטין. הוא היה עד לראשיתה של ההגירה היהודית לאזור בשנות השמונים של המאה התשע עשרה. בתגובה לשאלות שהפנו אליו עולי רגל ומבקרים בעכו בין השנים 1907-1904, אישר את מה שכינה ״ההבטחה המפורשת״ של נביאי המקרא בדבר שיבתו של העם היהודי לארץ הקודש.167

בעוד שבתחילה קבע עבד אלבהאא שהארץ עתידה להתפתח ולהיעשות מרכז של תעשייה ומדע, בתקופה מאוחרת יותר סבר שהצלחתם של המתיישבים היהודים תהיה תלויה ביכולתם לקיים חיים משותפים עם הקבוצות האתניות האחרות בארץ ולשקוד יחד אִתם על פיתוח הארץ למען כלל תושביה. הוא ציין, כפי שעשה במסעותיו במערב, שאחדות היא הדרך הבטוחה היחידה לשלום.168

החזון שלו לאזור החוף היה ספציפי:

בעתיד כל המרחב שבין עכו וחיפה ייבנה. שתי הערים תתקרבנה זו לזו ותשלבנה ידיים. הן תיעשנה שני קצוות של מטרופולין עצומה... המפרץ החצי־מעגלי ייהפך לנמל יפה ביותר, שבו אוניות מכל רחבי תבל תמצאנה מקלט... ההר והמישור יהיו מעוטרים בבניינים ובארמונות המודרניים ביותר... בלילה העיר הגדולה תוּאר והנמל שבין חיפה לעכו יואר בתאורת חשמל... הר הכרמל עצמו, מפסגתו ועד לשיפוליו, ייראה טובל בים של אור.169

חזונו של עבד אלבהאא באשר לעתידו של מקדש הבאב בהר הכרמל היה מדויק עוד יותר:

בעוד זמן לא רב ההר הזה יהיה מיושב. בניינים יפים רבים ייבנו עליו. מקדש הבַּאבּ ייבנה בצורה המרהיבה ביותר וייראה כבניין היפה והמפואר ביותר. טראסות ייבנו מתחתית ההר ועד פסגתו. תשע טראסות מתחתית ההר ועד המקדש ותשע טראסות מן המקדש ועד פסגת ההר. בכל הטראסות הללו יישתלו פרחים בשלל צבעים. רחוב אחד מרופד בערוגות פרחים יקשור את החזית הפונה אל הים עם המקדש.170

עבד אלבהאא המשיך לפעול להפצת האמונה הבהאאית במקומות אחרים וללוות את התפתחותן של קהילות בהאאיות בארצות רחוקות. בעשקאבאד (טורקמניסטאן של היום) קהילת הבהאאים שגשגה. בית התפילה, שהושלם בשנת 1908, היה מרכז חיי הדת והחברה של הקהילה, וסביבו נבנו מוסדות קהילתיים ובהם בית ספר לבנים (שבנייתו הושלמה ב־1897), בית ספר לבנות (שבנייתו הושלמה ב־1907), שני גני ילדים (שבנייתם הושלמה בשנים 1918-1917), אכסניה למטיילים, בית מרקחת, ספרייה וחדר קריאה. כללם של דברים, מסכמים בדי ואחרים, ״המוסדות שירתו קהילה בהאאית משגשגת שמנתה כשלושת אלפים מבוגרים וכאלף ילדים. עשקאבאד שגשגה כמרכז לימודים ופרסומים בהאאים. בשיאה, הגיעה קהילת הבהאאים של עשקאבאד לרמת התפתחות קהילתית שנותרה ללא תחרות עד היום״.171 אולם בסופו של דבר הצמטצמה פעילות הקהילה לאחר שנת 1928, משעה שניתנה הוראה מטעם השלטון הסובייטי להכחדת הדת הבהאאית בברית המועצות.172 במקומות אחרים — בארצות שהיו קודם בשליטת האימפריה העות׳מאנית — כדוגמת תוניסיה,173 ואפילו בסין וביפן הרחוקות, קהילות בהאאיות המשיכו לצמוח.

ענני המלחמה נראים באופק

החברה שאליה חזר עבד אלבהאא התכוננה לעימות והייתה נתונה תחת שליטה מנהלית טורקית שהלכה ונעשתה דכאנית יותר ויותר. במזרח התיכון התמקדה תשומת הלב בחשש מפני ענני המלחמה הנראים באופק. בראשית שנת 1914 הארצות שהיו בשליטתה של האימפריה העות׳מאנית הצטמצמו מאוד, והיא הייתה נתונה במצב של התפוררות מתמשכת: אוסטרו־הונגריה סיפחה את בוסניה והרצגובינה ב־1908; איטליה תקפה את האימפריה העות׳מאנית ב־1911 והשתלטה על לוב, רודוס ואיים נוספים; ואלבניה התקוממה נגד אדוניה העות׳מאנים בערך באותה תקופה. טורקיה הובסה במלחמת הבלקן הראשונה (1913-1912) בידי הליגה הבלקנית, וכך איבדה כמעט את כל השליטה שעוד נותרה לה באירופה. אף כי האימפריה העות׳מאנית הצליחה להחזיר לשליטתה חלק משטחים אלו במלחמת הבלקן השנייה (1913), היה זה כעת ברור ששאר חלקי האימפריה — במיוחד במזרח התיכון — נמצאים תחת איום.174

בחיפה ובעכו הושפעו חיי הכלכלה מהירידה בפעילות המסחר, מצמצום התעבורה הימית, מהקשיים שבהם נתקלו בנקים וסוחרים ומהרחבת הגיוס לצבא.175 כשעיניו פקוחות לקשיים הניצבים בפתח, אך גם לצורך בנייתה של קהילה חקלאית משגשגת ועצמאית לטווח ארוך, ביקר עבד אלבהאא במארס 1914 בפעם הראשונה בכפר עדסיה שמעברו המזרחי של נהר הירדן, ושהה בו במשך כחודש. לפני שיצא אל מסעותיו במערב, הוא עודד כמה מן המיזמים בכפר ופיקח עליהן, ועתה, עם שובו, ביקש לחדש מהלך זה. פוסתצ׳י מציין:

החקלאים הבהאאים התייעצו עם עבד אלבהאא לגבי סוג הגידולים שעליהם לשתול בעונות השונות של השנה. בראשיתה של כל עונת זריעה היו כמה חקלאים בהאאים מגיעים לחיפה ובחיקם תוצרת חקלאית בעבור עבד אלבהאא. עבד אלבהאא היה שואל אותם על החוות שלהם, היבולים שהם גידלו והאסיף האחרון. משהציגו בפניו את המידע הרלוונטי, הם ביקשו את עצתו באשר לסוגי הגידולים שכדאי לגדל בעונה הקרובה. לאחר שהקשיב להם בקשב רב, היה עבד אלבהאא מציע מספר הצעות ומותיר את ההחלטה הסופית בידיו של כל אחד מן החקלאים.176

ביוני וביולי 1914 עצר עבד אלבהאא את הביקורים ואת העלייה לרגל לביתו, ואפילו שלח כמה ממקורביו הנאמנים ביותר למצרים, לאירופה, להודו ולקווקז. אלפים נמלטו מחיפה במטרה לחמוק מגיוס לצבא העות׳מאני בעוד שאחרים עזבו את העיר לצמיתות או גורשו ממנה. בעיר פרצה מגפת טיפוס ורבים מצאו בה את מותם.177

התככים וחוסר הוודאות שנפוצו בלב האימפריה העות׳מאנית עוררו פחד וחשדנות גם בפריפריה. פרומקין מספר: ״בשנים האחרונות שקדמו לפריצת מלחמת העולם הראשונה, דמויות חדשות, אלמוניות אך שאפתניות, צברו כוח באימפריה העות׳מאנית, והפכו את הסולטן לשליט בובה. דמויות חדשות אלו, מנהיגי מפלגת הטורקים הצעירים, היו בעת ובעונה אחת התוצאה והסיבה לתסיסה באיסטנבול״.178 לאחר פריצת המלחמה באירופה בחודש יולי החלה פעילות דיפלומטית חשאית לרחוש באימפריה; והנהגת מועצת האיחוד והקדמה (CUP) — שהייתה מורכבת מהטריומווירט של אנוור פאשא, טלעת פאשא וג׳מאל פאשא — החלה לתור אחר בנות ברית אירופאיות. בנובמבר 1914 הכריזו רוסיה, בריטניה וצרפת מלחמה על טורקיה במהלך מהיר, לאחר שזו הצטרפה לברית עם גרמניה ואוסטרו־הונגריה.

שנות המלחמה

בראשית דרכה הפגינה תנועת הטורקים הצעירים יחס חיובי כלפי עבד אלבהאא וכלפי נסיעותיו למצרים, לאירופה ולאמריקה בין השנים 1908 ל־1913. ואולם, פני הדברים השתנו כאשר הזרוע הצבאית של מועצת האיחוד והקדמה, בראשות הטריומווירט הנזכר, עלתה לשלטון בשנה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וחשדנות עות׳מאנית מוכרת מן העבר שוב לבשה צורה של עוינות אישית כלפי עבד אלבהאא.179

בתחילת שנת 1915 הייתה פלשתינה העות׳מאנית בשליטתו של ג׳מאל פאשא, מושל מחוז סוריה ומפקד הארמיה הרביעית בצבא האימפריה העות׳מאנית. הוא עמד לתקוף את מצרים ולנסות לכבוש את תעלת סואץ מידי הבריטים. הממשל הצבאי שבראשו עמד היה אכזרי, נקמן, חסר אחריות ובלתי צפוי.180 בתקופת שלטונו התקיימו באופן פומבי וקבוע הוצאות להורג בתלייה בכל הערים, ובהן חיפה, והוא היה ידוע בכך ששלח אישים בולטים לגרדום בתואנות שאין בהן ממש או בשל חשדות על דברים של מה בכך. קרובי משפחתו של עבד אלבהאא שעדיין חפצו בסילוקו ראו במצב זה הזדמנות אחרונה למימוש שאיפתם. במשך מספר חודשים הם ניסו להפלילו בעיני ג׳מאל פאשא, בטענה כי הוא סכסכן פוליטי, איש דת שטחי ואפילו סוכן זר. הם אף חזרו על טענתם, שהייתה משוללת כל יסוד, שהמקדשים של בהאא אללה והבאב מיועדים לשימוש צבאי. עבד אלבהאא פעל איפוא תחת סיכון אישי לא מבוטל לאורך שנות המלחמה.

זמן מה לפני ניסיונו של ג׳מאל פאשא לכבוש את תעלת סואץ במהלך החודשים ינואר ופברואר 1915, הוא זימן את עבד אלבהאא למחנה שבו שהה ליד עכו; שם הזהיר אותו והזכיר לו שבעבר הוגבלה תנועתו מכיוון שהיה מעורר מהומות דתי. עבד אלבהאא גילה לימים לאחד מחסידיו שמכיוון שג׳מאל פאשא היה נתון בגילופין ובמצב רוח רברבני, הוא חשב שהדרך הטובה ביותר תהיה לענות לו באופן שיצחיק וישתיק אותו בעת ובעונה אחת ולכן השיב לו: ״יש שני סוגים של מעוררי מהומות: פוליטי ודתי״. ואז, בהצביעו על ג׳מאל פאשא, המשיך, ״תודה לאל שעד כה לא נגרם כל נזק משום מעורר מהומות פוליטי. בעזרת האל, גם מעורר מהומות דתי לא יגרום שום נזק״. ואמנם, ג׳מאל פאשא פרץ בצחוק וענה ״חי האל, אתה צודק!״181

אף על פי כן, ההאשמות הבלתי פוסקות שהעלו אויביו של עבד אלבהאא בפני ג׳מאל פאשא השפיעו עליו, ובהמשך הוא נשבע בפומבי להרוג אותו לאחר שובו ממסעו הצבאי כמנצח. אלא שהמתקפה שלו על הבריטים בתעלת סואץ נהדפה, והוא נאלץ לסגת לדמשק. אך האיום שבו היה נתון עבד אלבהאא לא נעלם לחלוטין, ואף כי פגש את ג׳מאל פאשא בכמה הזדמנויות נוספות, הסכנה עדיין ריחפה מעל ראשו.182

גם הפעם, תגובתו של עבד אלבהאא לאיום החיצוני הזה הייתה התמודדות ישירה עמו תוך הגנה על הקהילה. בספטמבר 1914, על רקע החרדה הגוברת והחשש ממתקפה ימית, הוא העביר את רוב חברי הקהילה הבהאאית שנותרו בעכו ובחיפה — כ־140 מבוגרים ומספר דומה של ילדים, יחד עם שתי עולות רגל אמריקאיות, אדית סנדרסון (E. Sanderson) ולואה גטסינגר (L. Getsinger) — לכפר הדרוזי אבו סנאן, צפונית מזרחית לעכו. הוא עצמו, יחד עם משרתו היחיד, נשאר בעכו, וערך ביקורים תכופים באבו סנאן, שם אירח ראש הכפר, השיח׳ סֿאלח, את משפחתו של עבד אלבהאא בביתו.183

בהרחיקו את הקהילה מחיפה ומעכו הוא הגן על חבריה מפני שמועות, האשמות שווא והשמצות, שכן אנשים הושמו במעצר על יסוד האשמות מגוחכות כגון הדלקת אורות בלילה. באבו סנאן הורה עבד אלבהאא להקים בית ספר יסודי לילדים בהאאים ודרוזים, וכן מרפאה קטנה שנוהלה בידי ד״ר מוּאַיַד, בסיועה של לואה גטסינגר, והעניקה טיפול רפואי לבהאאים ולמארחיהם במהלך שהייתם בכפר. הבהאאים התגוררו באבו סנאן עד מאי 1915, כאשר ההערכה הייתה שהם יכולים לחזור לבתיהם בבטחה. בראשית המלחמה הופצצו גשרי הרכבת בין עכו לחיפה על ידי ספינת קרב, שגם ירתה פגז ארטילרי, שלא התפוצץ, לגן רִדְֿואן שבפאתי עכו.184

ככל שהתמשכה המלחמה גברו הסבל והמצוקה, והאזור הוכה ברעב. לטענת שילכר (Schilcher), הרעב ששרר בשנים 1918-1915 הוביל למותם של כחצי מיליון בני אדם מתוך אוכלוסייה שגודלה נאמר בכשלושה עד ארבעה מיליון נפש שחיו אז בסוריה הגדולה.185 לפי הערכתו של פוסטר (Foster), שיעור התמותה בקרב אזרחים באזור היה בין 11 ל־16 אחוזים, שיעור הגבוה פי 15 משיעור התמותה במדינות אירופה שהשתתפו במלחמה. על בסיס נתונים אלה מתאר פוסטר את הרעב שפקד את האזור כאחת הטרגדיות הגדולות בהיסטוריה של האזור בתקופה המודרנית.186

לבד מהמחסור שנבע מהמצור, מאגירת מזון ופיקוח שהטיל הצבא העות׳מאני על אספקה, גורם נוסף שתרם למצב הקשה היה מכת הארבה החמורה ויוצאת הדופן בהיקפה שניחתה על האזור בשנת 1915. בעת שהייתו באבו סנאן, תיעד אחד הבהאאים ביומנו את הפלישה של נחילי הארבה העצומים:

מתקפת ארבה מדהימה התרחשה בתקופה זו. נחילי הארבה באו כענן סמיך וחסמו את קרני השמש, וכאשר נחתו נחילי הארבה על הקרקע הם נערמו שכבות על גבי שכבות. תוך זמן קצר, אפילו החוות הפוריות ביותר נעשו אדמה עקרה ושוממה. איש מעולם לא ראה נחילי ארבה שכאלה או שמע עליהם.187

פוסטר מציין שזו הייתה התקפת הארבה הקשה ביותר זה עשרות שנים, וכי היא כילתה ״אחוז עצום״ מהיבול החקלאי, השפיעה על היבול החקלאי בחורף של שנת 1915, והשמידה לחלוטין את היבול של הקיץ והסתיו של אותה השנה. על פי הערכה שנעשתה מאוחר יותר, גידולי המזון החקלאיים שכילה הארבה בין אפריל לאוקטובר 1915 נאמד ביותר מחצי מיליון טון.188

עבד אלבהאא נקט מספר צעדים כדי לנסות להקל על הרעב הכבד בהביאו לחיפה ולעכו יבולים חקלאיים שגידלו הבהאאים בבקעת הירדן, באלסמרא ובעדסיה. ביוני 1917, עם ההחמרה ברעב באזור חיפה־עכו, חזר עבד אלבהאא לעדסיה כדי להבטיח למאמיניו אספקה סדירה ככל האפשר של חיטה ושעורה. החקלאים הבהאאים הציעו לו את כל מלאי החיטה שהיה ברשותם, ופנו לכפרים סמוכים אחרים כדי לרכוש מלאי נוסף. כך, במשך שבועיים, הובילה שיירה של 200 גמלים 400 שקי חיטה לעכו ולחיפה, ובחודש הבא הועברה אספקה נוספת.189 עבד אלבהאא הטיל על האלמנה סַכִּינֶה סולטאן, שהיה לו אמון בה, את האחריות על חלוקת מנות החיטה למשפחות שהופיעו ברשימות ששלח אליה.190 החום העז והמסע המפרך נתנו בו את אותותיהם — הוא היה אז בן שבעים ושלוש — והוא נאלץ לנוח בשל כאבים שחש בחזה.191

אף כי המזרח התיכון היה מנותק לחלוטין משאר העולם לאורך שנות המלחמה, עבד אלבהאא כראש הקהילה, המשיך בפעילותו האינטנסיבית ובמעורבותו בתחומים שונים. מגוון רב של אנשים המשיכו להידפק על דלתו. עם מבקרים אלה נמנו פקידים עות׳מאנים בכירים כגון נורי ביי; שגריר איראן במצרים; ושיח׳ אלרַאִיס, רפורמטור בולט ונכדו של פַתְח־עלי שאה. השיח׳ הדרוזי סֿאלח מאבו סנאן היה מאורחיו המועדפים ונהג לבקר אצלו תדיר. עוד נמנו עם המבקרים שפקדו את ביתו גם מנהיגים דתיים מקומיים; מפקדי צבא טורקים וגרמנים; אזרחים כגון ד״ר פינקלשטיין, איש המושבה הגרמנית של חיפה; גזבר הבנק העות׳מאני; מנהל משרד הנסיעות ״תומאס קוק״ וכן רופאים שהזמינו אותו לבקר בבתי החולים שבהם עבדו.192

עבד אלבהאא שמר על קשרים גם עם מספר מנהיגים יהודים בחיפה ובגליל המערבי,193 ובהם ד״ר הלל יפה — מומחה למלריה יליד אוקראינה וראש בית החולים בזכרון יעקב — שככל הנראה טיפל בחולים מבני משפחתו של עבד אלבהאא.194 זה האחרון ועבד אלבהאא התעניינו בבעיית המלריה בבקעת הירדן. בעדסיה הציג עבד אלבהאא את אחת הטכניקות שבהן השתמש יפה לייבוש ביצות החוף: נטיעת עצי אקליפטוס כדי לספוג מים באזורים שבהם התרבו יתושים.195 באופן דומה, תיעד שבתי לוי, שהיה פעיל ביצירת שיתופי פעולה בין יהודים לערבים, את ״יחסי הידידות הנאמנה״ ששׂררו בין עבד אלבהאא ובינו באותה תקופה:

... הוא היה בא בימים. נפגשנו לעיתים קרובות וניהלנו דיונים רבים הן על האמונה הבהאאית הן על עניינים כלליים בעלי אופי ארצי יותר. נהגתי לבקר בביתו, והוא היה מבקר בביתי לעיתים מזומנות... פעם שאל אותי עבאס אפנדי המנוח אם אהיה מוכן למכור לו את ביתי בהרצליה (שכונה בחיפה). הייתה לו חולשה לגנים והוא הוקסם מהבית שלי ומהגן סביבו. עניתי לו שההערכה שלי לטעמו כל כך גבוהה שאימצתי אותו כטעמי שלי, ומסיבה זו איני יכול לוותר על ביתי ועל הגן.196

בשנת 1934 שירת שבתי לוי כסגנו של חסן ביי שֻכְּרי שכיהן כראש העיר חיפה, ובשנת 1941 נבחר הוא עצמו לראש העיר היהודי הראשון של חיפה.197

המלחמה העצימה את הצרכים החברתיים; מיומנו של אחד ממזכיריו של עבד אלבהאא עולה שהוא היה עסוק בהענקת סיוע בהספקת צורכי היומיום יותר מאי פעם בעבר. ביומן נרשם בין היתר שעבד אלבהאא פנה לסגן מושל חיפה וביקש עשרה שקי חיטה, אך קיבל רק שניים; הוא התערב למען משפחה מודאגת ופעל בשמה כדי להבטיח שבית הדין הצבאי ינהג כראוי בבנם שגויס לצבא; סייע לבדואים עניים שחנו בגני בהג׳ה; התרוצץ הלוך ושוב כדי לגשר בין המופתי של עכו לשיח׳ הדרוזי מג׳וליס; ונסע לעדסיה כאשר הממשל העות׳מאני ניסה לשלוח כפריים לחזית.198 החוויה של מתן שירות תוך כדי תנועה בלתי פוסקת הייתה נושא שעליו התבדח עבד אלבהאא במהלך ביקורו השני בניו יורק ב־1912:

רק שלושה שבועות חלפו מאז שנפרדנו מהחברים בניו יורק, ובכל זאת הגעגועים לראותכם עצומים כל כך שנראה כי חלפו כבר שלושה חודשים. מאז שנפרדנו מכם לא נחנו לרגע, לא ביום ולא בלילה. היינו כל הזמן בנסיעות, בתנועה ובשיחות — ובכל זאת הכול נעשה בצורה כל כך נעימה, והיינו ממש שמחים. השבח לאל! בכל מקום וכל הזמן היינו בתנועה ללא הפוגה. רק תנועה, תנועה, תנועה!199

למרות פעילותו הענפה של עבד אלבהאא והטרחה הרבה שטרח בטיפול בבקשות הבלתי פוסקות לעזרה שהופנו אליו, הניתוק מהקהילות הבהאאיות שאותן טיפח בדבקות ובמסירות רבה בשנים שלפני המלחמה השפיע עליו מאוד. בקיץ 1917 ציין אחד המבקרים כי הוא ״דיבר לעיתים קרובות על המאמינים ברחבי העולם ועל התקדמותם בהפצת האמונה. ולפתע נעשה עצוב. במשך שלוש שנים, כשמלחמת העולם הראשונה סערה וגעשה, הגיעו אליו מעט חדשות מחוץ לארץ. הבידוד והאילוצים השונים הכבידו עליו מאוד״.200

ב־1916 ובתחילת 1917 חיבר עבד אלבהאא סדרה בת ארבעה עשר מכתבים שפורסמו מאוחר יותר תחת הכותרת איגרות התוכנית האלוהית (Tablets of the Divine Plan). הלוחות שחוברו כפנייה לבהאאים בארצות הברית ובקנדה, הציגו תוכנית מקיפה להגדלת הקהילה הבהאאית ברחבי העולם. חלק מהמכתבים נכתבו על גבי גלויות והגיעו ליעדם לפני כניסת ארצות הברית למלחמה; מכתבים שנכתבו במועדים יותר מאוחרים נשמרו בכספת שהייתה אצורה מתחת למקדש הבאב עד לחידוש שירותי הדואר בספטמבר 1918.201

בקיץ 1917 מונה הגנרל אדמונד אלנבי כמפקד חיל המשלוח המצרי וקיבל פקודה לכבוש את ירושלים עד חג המולד. הוא כבש את באר שבע באוקטובר ואת ירושלים בדצמבר, ואז השתהה במשך כמעט תשעה חודשים לפני שיצא למסעו הצבאי השלישי והאחרון — צפונה אל דמשק.202 בדרכו צפונה בספטמבר 1918 נלחם הצבא הבריטי נגד הארמיות השביעית והשמינית של הצבא הטורקי. ב־22 בספטמבר נעה חטיבת הפרשים החמש עשרה של האימפריה הבריטית לכיוון חיפה, ובמקביל התקדמה חטיבת הפרשים השלוש עשרה לעבר עכו, כמה קילומטרים צפונה יותר. עכו נפלה במהירות וכמעט ללא קרב. על חיפה, לעומת זאת, הגן כוח מילואים טורקי־גרמני בראשות קצינים שהבינו את חשיבותו האסטרטגית של הנמל. ביצורים נבנו, ומהנדסים גרמנים הציבו תותחים ימיים על פסגת הכרמל ואלה היו מוכנים להגיב על כל פלישה מהים. כאשר הותקפה נצרת, החלו כוחות גרמניים לצעוד לעברה, ותושבי חיפה הבינו שעירם ננטשה. רבים חששו שהעיר תיהרס עד היסוד. מיג׳ור טיודור פול, שנכנס לחיפה עם כוחותיו של גנרל אלנבי, העיד מאוחר יותר:

במהלך הפלישה הבריטית מדרום ב־1918 הוצבו סוללות ארטילריה מדרום מזרח להר הכרמל במטרה להפגיז את חיפה מטווח רחוק ומעל ההר. חלק מהבהאאים שהתגוררו בכרמל הגיעו נסערים למעונו של עבד אלבהאא כדי להתריע על כך. לפי עד ראייה (שממנו שמעתי את הסיפור כשהגעתי לחיפה), עבד אלבהאא הרגיע את פחדם וקרא לחסידיו להתפלל. אחר כך הבטיח להם שהדברים יבואו על פתרונם בשלום, ושהפגזים הבריטיים לא יגרמו למוות או לנזק כלשהו לחיפה עצמה או לתושביה. לגופו של עניין, התברר שהיֶרי של סוללות הארטילריה לא היה מדויק, והפגזים חלפו מעל העיר ונפלו במפרץ עכו ומעֵבר לו.203

על גדודי הרמחים ג׳ודפור (Jodhpur) ומייסור (Mysore) של חטיבת הפרשים החמש עשרה הוטל לכבוש את חיפה, ולאחר קרבות הם הצליחו להשלים את השתלטותם על העיר ב־23 בספטמבר. כאשר נכנסה דיוויזית החי״ר השביעית לחיפה דרך כביש החוף הדרומי, וחייליה התקבלו על ידי ראש העיר ואישי ציבור, השאלה הראשונה ששאל מפקד הדיוויזיה את ראש העיר הייתה מה שלומו של עבד אלבהאא.204

הלחימה הביאה לקריסת החוק והסדר בעיר, לביזה ולאלימות. חיילי גדוד הפרשים ההודי חיפשו את עבד אלבהאא מתוך חשש לשלומו. הם התקשו תחילה לאתר את ביתו אולם כשהגיעו לשער הבית מצאו את ״עבד אלבהאא יושב רגוע ושלֵו בחצר הקדמית... סביבו היו מאמינים בהאאים; הם היו שרויים במתח וחיכו לחדשות״.205 מיד הוצב משמר בסמוך לבית, ולוטננט קולונל רונלד סטורס (R. Storrs) — שהכיר את עבד אלבהאא מן הימים שזה האחרון היה כלוא בבית הסוהר בעכו וסטורס ביקר אותו גם במצרים — בא לחלוק לו כבוד כמושל הצבאי החדש של ירושלים.206 ב־19 בנובמבר 1918 היה מייג׳ור טיודור פול (T. Pole) האורח הבהאאי הראשון שהגיע מחוץ לארץ אל עבד אלבהאא. הוא סיפר:

המאסטר עמד בראש [גרם המדרגות] וחיכה לברך אותי בחיוך המתוק ומאור הפנים הלבבי שבהם נודע... הוא נראה קצת יותר מבוגר מאשר בפגישתנו שבע שנים קודם לכן ואולם הוא היה בוודאי יותר נמרץ מאשר בפגישתנו באנגליה לאחר ששב מנסיעתו המתישה לאמריקה.

קולו היה רם כתמיד, מבט עיניו צלול, צעדיו נמרצים; שיערו וזקנו כסופים יותר מבעבר (אם הדבר אפשרי בכלל).207

שנות חייו האחרונות בחיפה

דברי דואר החלו לזרום מכל רחבי העולם. מאמינים ותיקים וחדשים כתבו לעבד אלבהאא, עדכנו אותו בפעילותם וביקשו עצה. שוגי אפנדי, נכדו ומזכירו של עבד אלבהאא, ציין ב־29 בינואר 1919 ש״שבעים לוחות נערמו לפניו לתיקון ולחתימה״.208 באותו היום הוא תיעד גם את ביקורו של הדייר החדש במושבה הגרמנית: ״בשעה 15:00 בדיוק הגיע הגנרל סר אדמונד הנרי אלנבי לביתו של האהוב, כשאליו נלוו איש סֶגל שלו ומייג׳ור נוט (Nott), עוזר המושל הצבאי. גשמים עזים ירדו, אך בהיותו נאמן למחויבויותיו, הקפיד על דיוק בזמנים״.209

בימים הבאים, הגיעו משלחות של קצינים, פקידים ואזרחים בריטים לבקר אצל עבד אלבהאא, ביניהם ראש המִנהל הבריטי בפלשתינה, מיג׳ור־גנרל ווטסון (Watson), וסר הרברט סמואל, הנציב העליון הבריטי הראשון של פלשתינה, שכתב לימים:

בשנת 1920 מוניתי הנציב העליון הראשון בפלשתינה מטעם המנדט הבריטי, וניצלתי את ההזדמנות הראשונה שנקרתה בדרכי לבקר אצל עבד אלבהאא בביתו שבחיפה. זה מכבר התעניינתי בתנועה הבהאאית, ושמחתי על ההזדמנות שנקרתה בדרכי להכיר את העומד בראשה... ביקור זה של הנציב העליון נועד לשדר מסר לאוכלוסיה שמעתה ואילך מאמיני כל הדתות יוכלו לחוש בכבוד שיינתן לאמונתם ויוכלו להיות סמוכים ובטוחים באשר לרצון הטוב של השלטון החדש בארץ.

כמו כל המבקרים התרשמתי עמוקות מן היושרה של עבד אלבהאא, מחִנו ומקסמו.210

במהלך ביקורו של לורד למינגטון (Lamington) — שהוצב במטה בדמשק ועסק בעבודות רווחה — אצל עבד אלבהאא הוא שאל אותו היכן היה רוצה לבקר כעת משהסתיימה המלחמה. עבד אלבהאא ענה שאם הדבר אפשרי, הוא היה רוצה לנסוע לעשקאבאד, ובהמשך ליפן ולהודו.211 וכך גם האמיר פַיְסֿל (בנו של אלחֻסין בן עלי אלהַאשמי), מי שכיהן לפרק זמן קצר מלך סוריה הגדולה (1920) וגורש זמן קצר קודם לכן מדמשק בידי כוחות צרפתיים, ביקר אצל עבד אלבהאא בחיפה והתכתב עמו בזמן מסעותיו באזור (ב־1921 הוא נעשה מלך עיראק). גם מבקרים אחרים, בעלי מעמד צנוע יותר, התקבלו על ידו, ביניהם שני חיילים הודים מוסלמים ששמעו על עבד אלבהאא בארצם ובאו מהמחנה הצבאי מחוץ לחיפה, שבו היו מוצבים, כדי לפגוש אותו.212

סיום המלחמה לא הביא עמו פתרון לצרכים ההומניטריים שלהם נזקקה האוכלוסיה. במישור המקומי, עבד אלבהאא העניק את תמיכתו לקרן סיוע חדשה בחיפה שנוסדה בידי הממשל הצבאי. בהקשרים רחבים יותר, עבד אלבהאא עודד את ליידי בלומפילד (Blomfield) ואף סייע לה בעצה בעבודתה בארגון ההומניטרי שנוסד לאחר המלחמה, ״הקרן להצלת הילדים״ (Save the Children Fund), שהוקם בז׳נבה בידי חברתה אגלנטין ג׳בּ (E. Jebb).213

כדרכו לאורך כל תקופת המלחמה נותר עבד אלבהאא אדם נינוח ואיש הדר, ששמר על עצמאותו חרף התקופה הסוערת שבה חי. הוא היה קשוב לכול והעניק בנדיבות מזמנו ומעצותיו לכל מי שנזקק לכך. כשהמושל הצבאי של חיפה בפועל הזמינוֹ לסייר באחת מספינות הקרב הגדולות ביותר של הצי המלכותי, ה־HMS Marlborough, שהשתתפה בקרב הימי הגדול ביותר במלחמה, ניצל עבד אלבהאא את ההזדמנות כדי לדבר על שלום. בשעה ששתה תה במחיצתו של מפקד הספינה, אמר בדרכו האופיינית כי ״הוא מקווה ובטוח שכל כלי המשחית והנשק לסוגיו יהפכו ביום מן הימים אמצעים לקידום שלום ושגשוג, ושכל ספינות המלחמה יהפכו אוניות סוחר, ויעודדו בכך מסחר ותעשייה״.214

בשנת 1920 זכה עבד אלבהאא באות ״אביר האימפריה הבריטית״ (KBE) על פעילותו ההומניטרית ועל עצותיו ההגונות ונטולות משוא הפנים לכל מי שנזקק לכך בחיפה. בהמלצה להענקת אות האבירות נכתב כי ״כל השפעתו כוּונה למען עשיית טוב״.215 אף על פי שמכונית שרד נשלחה כדי להסיעו לטקס במעון המושל, הוא העדיף להגיע למקום בכרכרתו הרתומה לסוס, ונכנס למקום בגפו דרך כניסה צדדית. בוועדה להענקת אות האבירות נטלו חלק וַדִיע פארִס אלבוסתאני, היועץ והמתרגם הערבי־נוצרי של המושל; שיח׳ מוחמד מוראד, המופתי של חיפה; השיח׳ים הדרוזים סֿאלח מאבו סנאן ומוחמד טריף מג׳וליס; וד״ר הלל יפה שרשם ביומנו: ״הבעתי בפניו את רגשותינו הכנים בעת הענקת אות הכבוד לג׳נטלמן הנכבד, המסמל באישיותו סובלנות, הומניזם וחירות״.216 מאוחר יותר נזכר סטורס בשיחותיו עם עבד אלבהאא: ״כשהגיע לירושלים הוא ביקר בביתי, ומעולם לא החמצתי הזדמנות לבקרו כשנסעתי לחיפה. דבריו היו מחושבים ומדודים למופת, כדברי נביא קדמון; רחוקים היו דבריו ונעלים מן המבוכות והקטנוניות שאפיינו את הפוליטיקה בפלשתינה, והוא היטיב לרומם שאלות שעלו על הפרק למעלת עקרונות יסוד״.217

בספר הזכרונות שלו יומן פלשתינה (A Palestine Notebook), שכתב צ׳ארלס רוברט אשבי (Ch. R. Ashbee), היועץ לעניינים אזרחיים של העיר ירושלים מטעם המנדט הבריטי, הוא הציג תיאור מפורט של פגישתו עם ״עבאס הבהאאי״ בשעת בין ערביים באחד מימי חודש מארס 1920:

משמח לחשוב שאנשי מִנהל אנגלים הולכים אל הזקן החכם הזה כדי לקבל עזרה וייעוץ. סעדנו בערב עם קולונל סטנטון, (Stanson) המושל הצבאי של חיפה, לורד מילנר (Milner) והרברט סמואל. שני האחרונים קינאו בנו בשל הזמן שבילינו עם עבאס, והקולונל סטנטון סיפר לנו כיצד הוא הולך לעיתים מזומנות להיוועץ בו. ״כמובן,״ הוסיף בדרך האופיינית לאיש מִנהל בריטי, ״עליי להקשיב תחילה כמחצית השעה לדבריו על יופיים של הפרחים ועל כנפי התבונה ורק לאחר מכן אנחנו ניגשים לדון בגופו של עניין.״218

השנים שלאחר המלחמה לא היו נטולות אתגרים. היו מקרים שבהם עבד אלבהאא נאלץ לפעול בקרב השלטונות בנושאים שונים כגון התנכלות לחקלאים בהאאים בעדסיה, השלכותיהן של החלטות המתקבלות בידי שלטונות המנדט הבריטי ונוגעות לחיפה ולעכו, ורדיפות הבהאאים בפרס.219 משבר וניצחון מעולם לא נראו כה רחוקים זה מזה. באותה השנה נפוצה הדת הבהאאית לאוסטרליה ולדרום אמריקה בידי קומץ בהאאים מצפון אמריקה, ובבומבי התקיים הכינוס הבהאאי הראשון בהודו.

לאורך התקופה העות׳מאנית מאמציו של עבד אלבהאא לטפח את סביבתו של מקדש הבאב באמצעות נטיעת גן מונומנטלי מדורג היורד אל העיר התחתית סוכלו פעם אחר פעם בידי פקידים עקשנים או בידי בעלי קרקעות שביקשו להפיק רווחים מתוכנית העיצוב שהכין עבד אלבהאא. מצב זה השתנה כאשר מכָּר של עבד אלבהאא, סר פטריק גדס (P. Geddes) מאדינבורו, הגיע לחיפה בשנת 1919 כממונה על התכנון העירוני בפלשתינה. גדס נודע בעיקר בזכות המיזמים שתכנן בירושלים ובתל אביב בתקופה מאוחרת יותר, אך הוא גם היה מעורב בעיצוב תכנית המתאר הראשונה של חיפה, יחד עם מהנדס העיר ד״ר אסף ציפרין.220 עבד אלבהאא תרם חלק מאדמותיו בכרמל לסלילת שני כבישים ציבוריים ובניין בית ספר. התוכנית כללה גם בניית גרם מדרגות מונומנטלי ונטיעת שדרת ברושים המובילה אל מקדש הבאב, תוכנית שלא יצאה אל הפועל אלא כעבור כשמונים שנה.

ציפרין וגדס הקימו ארגון אזרחי חדש, ״חברת פרו־כרמל״ (Pro Carmel Society), שנועדה לקדם את ״האינטרסים המשותפים של תושבי העיר, ללא הבדל גזע, מפלגה או דת, ובכך לשרת את כולם״. מטרתה הייתה לאחד ״מוסלמים, יהודים, נוצרים ובהאאים בכל הנוגע לשירותים סוציאליים ולשיפור השירותים האזרחיים והאזוריים בכל ההיבטים — המוסריים והחינוכיים, ובה בעת גם החומריים, התברואתיים, האדריכליים והאמנותיים״.221 עבד אלבהאא התבקש לכהן כנשיא הכבוד הראשון של החברה.

הביקור האחרון בעדסיה

עבד אלבהאא ביקר ביקור קצר ואחרון בעדסיה בשנת 1920. הוא הסביר לחקלאים הבהאאים כבר כאשר הם הגיעו לשם לראשונה שהקרקע שעליה הוקם היישוב היא אדמת הקדש (וַקְף) שנתרמה לשני המקדשים, וכי לא יוכלו לטעון לבעלות עליה בעתיד. החקלאים נהגו לשלוח שליש מן היבול לעבד אלבהאא, אך עם סיום המלחמה הוא צמצם את חלקו לחמישית, לאחר ניכוי מיסים והוצאות. כך העריך פוסתצ׳י את ההסדר שנים רבות לאחר מכן:

עבד אלבהאא ייסד מערכת חכירה בטוחה, מאובטחת, רציפה והוגנת הן למען החקלאים הבהאאים והן למען מי שאינם בהאאים, כל עוד הם או בני משפחתם היו מוכנים לעבוד את האדמה... משמעותי עוד יותר היה ההסדר שערך לחלוקת היבול באופן שהותיר לחקלאים 80 אחוז מהיבול, בעוד שעבד אלבהאא קיבל רק 20 אחוז מן היבול; הסדר שלא נשמע כמותו כיום, בוודאי לא במערכת החקלאית של האימפריה העות׳מאנית.222

כתוצאה מכך, ציין פוסתצ׳י, ״החקלאים העלו את רמות הייצור שלהם באופן דרמטי, דבר שהגדיל את היבול ואת תפוקת המשק החי והביא להגדלת ההכנסות בעבור שני הצדדים״.223 מאפיין ייחודי היה ״דאגתו לרווחתם של החקלאים, של משפחותיהם ושל העובדים היומיים והפועלים... [והוא גם] המליץ להם לוודא שהעובדים היומיים הללו יקבלו חלק מהתוצרת החקלאית או חלק מההכנסה הכספית של החווה״. יתר על כן, עבד אלבהאא יעץ לחקלאים הבהאאים ״לנהוג בלקוחותיהם ביושרה מירבית, בכבוד, באדיבות ובהגינות״.224

ב־1910 החלו החקלאים הבהאאים לגוון את סוגי הגידולים החקלאיים שגידלו. בסופו של דבר הם גידלו חיטה, עדשים, שעורה, חומוס, בַּקְיָה ותירס לבן, וכן כותנה ושעועית, גידולי מספוא לבעלי חיים ומגוון ירקות. עבד אלבהאא יעץ לחקלאים לגדל גם ענבים, עצי הדר ועצי פרי אחרים. בתקופה מאוחרת יותר הוא נתן לחקלאים זרעי בננה שהובאו לו מהודו, בצירוף הוראות כיצד לגדלם. ההצלחה שנחלו בגידול בננות איכותיות הייתה כה גדולה שחקלאים ערבים, וכמותם גם חקלאים יהודים מעבר הירדן המזרחי, הגיעו כדי להתרשם מהטכניקות שהם פיתחו לייצור ייחורים, וכן לשתילה, להשקיה ולקצירה, ולעיתים אף היו קונים ייחורי בננה, לוקחים עמם ושותלים.225

במהלך השנים בנו הבהאאים את התשתית הדרושה לתמיכה בחיים הכלכליים, החברתיים והרוחניים של הקהילה — כבישים, תעלות, גשרים, מכלאות וסככות לבעלי חיים, מערכות פינוי פסולת ובארות. הם פיתחו דרכים להובלת יבולים לשווקים בצמח, טבריה, חיפה ודמשק; יסדו בית ספר לבנות ולבנים; הקימו כיתות אוריינות למבוגרים; ובנו מרכז קהילתי בהאאי ״חַזִֿירַת אלקֻדס״ (Haẓīratu’l-Quds), שבנייתו הושלמה ב־1931 במקום שיועד לכך בידי עבד אלבהאא במהלך ביקורו האחרון במקום.226

המוניטין של הקהילה החקלאית בעדסיה, שהייתה חלון ראווה להתפתחות הקהילה עוד במהלך חייו של עבד אלבהאא, גדלו עוד יותר בשנים הבאות. האמיר עבד אללה (לימים המלך עבד אללה), בנו של המלך טלאל ונכדו של המלך חֻסין, ביקרו כולם בעדסיה, ונכבדים מחוץ לארץ הובאו כדי להתרשם מהטכניקות החקלאיות ולסייר בשדות, בגני הירק, בפרדסים ובמטעי הבננות.227

פטירתו של עבד אלבהאא עבאס

בראשית שנת 1921, עבד אלבהאא לא חש בטוב; מצבו השתפר באותו קיץ, אולם בחודשי הסתיו הוא סיפר על כמה מחלומותיו ורמז למשפחתו ולחבריו שהוא מרגיש שקִצו קרוב. בסוף אוקטובר התארח אצלו חברו הטורקי, ד״ר סלימאן רִפְעַת ביי, בשעה שהלה קיבל את הבשורה על פטירתו הפתאומית של אחיו. בעודו מנחם את חברו על אובדנו, אמר לו עבד אלבהאא ״אל תצטער, שכן הוא רק עובר מן ההוויה הזאת להוויה נשגבת יותר; גם אני אעבור בקרוב, כי ימַי ספורים, ויהיה זה בימים הקרובים״.228 ביום שישי, 25 בנובמבר, הוא נכח בחתונתו של זוג צעיר, לאחר שהתעקש שהיא תיערך באותו היום, וכהרגלו נתן נדבה לעניים. לאחר מכן הכתיב את מכתביו האחרונים וטייל בגן בטרם נתן את ברכתו לכלה ולחתן. למחרת היום הוא חש קור ולאחר מכן חום גופו עלה. כמנהגו מדי פעם, הוא ביקש את מעיל הפרווה האהוב עליו, שהיה שייך לבהאא אללה.229

ביום ראשון הוא הרגיש טוב במידה כזאת שאפשרה לו לקבל את פני מבקריו האחרונים לשתיית תה בצוותא; ביניהם היו המופתי של חיפה, ראש העירייה ומפקד המשטרה. באותו ערב הוא שאל לשלומם של כל בני הבית, ושל עולי הרגל והבהאאים בחיפה. נאמר לו שאף לא אחד מהם חולה; הוא ענה ״טוב מאוד, טוב מאוד״. בשמונה בערב הוא פרש לישון ללא חום. שתיים מבנותיו נשארו עמו ומאוחר יותר, כשהתעורר לשתות, ניסו להציע לו אוכל. הוא גער בהן בעדינות ״אתן רוצות שאוכל כשאני הולך לעולמי?״ ונפטר בשקט זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 01:15 אור ליום שני 28 בנובמבר 1921.

166 כוכב המערב, כרך 9, גיליון 9 (1918), עמ׳ 100-99. הדברים המובאים שם מבוססים על יומנו של אחמד סוהראב.

167 הדברים התגבשו לכדי פירוש בתשובה לשאלה שנשאל עבד אלבהאא על החזון המשיחי בפרק י״א בספר ישעיה; ראו ספרו תשובות לכמה שאלות, מס 12, עמ׳ 75, פסקאות 7 ו־8.

168 כוכב המערב, כרך 10, גיליון 10 (1919), עמ׳ 196-195.

169 אחמד סוהראב, מצוטט אצל אסלמונט, בהאא אללה והעידן החדש, עמ׳ 250.

170 מואיד, זכרונותיו של חביב, עמ׳ 58-57; הדברים מצוטטים אצל טאהרזאדה, בריתו של בהאא אללה, עמ׳ 225.

171 בדי, ״מַשְׁרִקֻ אלאַדְ׳כַּאר״.

172 שאהוואר, מורוזוב וגילבר, הבהאאים באיראן, מעבר לים הכספי ובקווקז, עמ׳ 160.

173 הבהאאי הראשון שביקר בתוניסיה היה השיח׳ מֻחְיִי אלדִּין סַֿבְּרִי ממצרים, שב־1910 טיפח בה קהילה קטנה ולאחר מכן עזב. מאוחר יותר, ב־1920, ביקש עבד אלבהאא מהיפוליט דרייפוס בַּארְני לבקר במקום כדי לתמוך בקהילה הבהאאית, וקיבל את אישור השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים ללמד שם את יסודות הדת בגלוי. בלנג׳ר, הבהאאי הצרפתי הראשון, עמ׳ 213-211.

174 פרומקין, שלום, עמ׳ 45.

175 כרמל, חיפה העות׳מאנית, עמ׳ 160-159.

176 פוסתצ׳י, ״עדסיה,״ עמ׳ 103.

177 כרמל, חיפה העות׳מאנית, עמ׳ 160-159.

178 פרומקין, שלום, עמ׳ 36.

179 אלקן, ״הטורקים הצעירים,״ עמ׳ 273.

180 פרומקין, שלום, עמ׳ 121, 175.

181 מואיד, זכרונותיו של חביב, כרך 1, עמ׳ 319 (תרגום מפרסית).

182 רבאני, שמונה שנים, עמ׳ 350, עמ׳ 458-456.

183 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 411.

184 שם, עמ׳ 410. רבאני, ״עבד אלבהאא באבו סנאן,״ נוקב בתאריך 15 באפריל 1915 כיום שבו התרחש האירוע הזה. ונסמך בקביעתו זו על ספרו של מואיד, זכרונותיו של חביב, כרך 1, עמ׳ 317 (תרגום מפרסית).

185 שילכר, ״הרעב של שנת 1918-1915,״ עמ׳ 229, 231.

186 פוסטר, ״מכת הארבה בסוריה ובפלסטין,״ עמ׳ 370.

187 מואיד, זכרונותיו של חביב, עמ׳ 290 (תרגום מפרסית).

188 פוסטר, ״מכת הארבה בסוריה ובפלשתינה,״ עמ׳ 371.

189 פוסתצ׳י, ״עדסיה,״ עמ׳ 77.

190 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 419-418.

191 רבאני, עבד אלבהאא, עמ׳ 44; ראו גם: פוסתצ׳י, ״עדסיה,״ עמ׳ 77-76.

192 מתוך יומנו של אחד ממזכיריו, באדי בושרואי; ראו: בושרואי, בצל מוקד הברית.

193 בעשורים האחרונים של השלטון העות׳מאני גבר המתח באזור חיפה בין הטמפלרים והכרמליתים. גם הגעתם של מהגרים יהודים מצפון אפריקה ומטורקיה (במסגרת העלייה הראשונה, 1903-1882) וממזרח אירופה (העלייה השנייה, 1914-1904) תרמה להתגברותו של מתח זה.

194 הלל יפה היגר לפלשתינה בשנת 1891 ועבד כרופא במספר יישובים בצפון הארץ, ביניהן המושבה היהודית זכרון יעקב. הוא התמחה בטיפול בכולרה, במלריה ובמחלות נוספות שנפוצו באזור לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. יפה העתיק את מגוריו לחיפה ב־1919.

195 על ד״ר הלל יפה ראו: hy.health.gov.il/eng/?CategoryID=266&ArticleID=105.

196 התיאור הזה מובא בספרו של נדבה, חיפה, עמ׳ 174-173.

197 הן שבתי לוי הן חסן ביי שֻכְּרי הם ילידי 1876; שֻכְּרי היה נצר למשפחה ערבית ירושלמית ולוי — צאצא למשפחה יהודית מאיסטנבול. לפני מלחמת העולם הראשונה שימש שֻכְּרי המזכיר הראשי של המועצה המקומית עכו ומאוחר יותר מונה ראש המועצה המקומית של חיפה במשך שנתיים סוערות (1920-1918) כשזו מונתה מחדש בידי הבריטים. לוי היה אחד משני הנציגים היהודיים במועצת העיר. ב־1927 מונה שֻכְּרי ראש העירייה. על היחסים ביניהם, ובכלל זה שיתוף הפעולה ביניהם לאורך זמן בסיוע עירוני לכל חלקי האוכלוסייה המעורבת של חיפה, ראו גורן, ״חסן ביי שכרי״ (מאמר המבוסס על עבודת הדוקטור שלו) ונאור, ״היהודים הספרדים והמזרחיים״. לפי שעה יש בידינו מידע מועט על יחסיהם של עבד אלבהאא וחסן ביי שכרי, אף כי אין ספק שהשניים הכירו זה את זה.

198 בושרואי, בצל מוקד הברית; פוסתצ׳י, ״עדסיה״, עמ׳ 73.

199 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, מס׳ 35 (11 במאי 1912), עמ׳ 153.

200 יזדי, זכרונות על עבד אלבהאא, עמ׳ 910.

201 איגרות התוכנית האלוהית; ראו הקדמה בידי אמין בנאני, עמ׳ xi-x.

202 בריטניה ביקשה להוציא את העות׳מאנים מתמונת המלחמה מוקדם ככל האפשר, אך נתקלה במכשולים צבאיים ולוגיסטיים. רבים מחייליו של אלנבי הועברו לחזית האירופית בתחילת 1918 והוא נאלץ להתארגן מחדש ולשלב יחידות שזה עתה הגיעו מהצבא ההודי. יתר על כן, כוחותיו דולדלו בשל מחלות, ביניהן מלריה ומה שהיה ככל הנראה הגל השני של מגיפת השפעת של 1918, שהופיעה בפלשתינה העות׳מאנית בתחילת הסתיו של אותה השנה, והגיעה כנראה באמצעות ספינות צבא בריטיות שעגנו ביפו. תושבי האזור, הכוחות העות׳מאנים והמטה הכללי הגרמני שפיקד עליהם, סבלו כולם מהשפעותיה. ראו: לנגפלדט, השפעתה של השפעת הספרדית.

203 פול, כתיבה מן השטח, עמ׳ 157. בחודש מארס, טיודור פול, שהוצב אז בקהיר, קיבל על פי הדיווחים מידע מודיעיני שעל פיו ג׳מאל פאשא ״הצהיר על כוונתו המובהקת ליטול את חייהם של עבד אלבהאא והסובבים אותו אם ייאלץ הצבא הטורקי לפנות את חיפה ולסגת צפונה״ (עמ׳ 152). מידע זה לא אושר.

204 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 430.

205 שם, עמ׳ 430.

206 בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 227.

207 פול, כתיבה מן השטח, עמ׳ 161-160.

208 ח׳אדם, הקדמה, עמ׳ 50.

209 שם, עמ׳ 50.

210 מצוטט אצל בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 226-225.

211 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 440.

212 שם, עמ׳ 441.

213 שם, עמ׳ 437-436. הקרן להצלת הילדים נוסדה ב־1919 בידי אגלנטין ג׳ב (E. Jebb), ידידה של ליידי בלומפילד. רוברט ויינברג כותב בספרו ליידי בלומפילד, עמ׳ 205, כי לאחר שליידי בלומפילד קיבלה מעבד אלבהאא ב־1920 מכתב ובו דברי עידוד על עבודתה ההומניטרית היא כתבה: ״אין מילים בפי... אני כל כך אסירת תודה על העידוד! או! זה הרבה יותר מעידוד! זו עזרה אמיתית ישירה; זו עזרה רוחנית שאין לה שיעור שאנו כל כך זקוקים לה״. על תולדות היוזמה הזאת, ראו שם, עמ׳ 210-200.

214 בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 441.

215 מומן, הדת הבאבית והדת הבהאאית, עמ׳ 344. באותה שנה קיבל גם מונסיניור פיליפו קמאסי (F. Camasei), הפטריארך הלטיני של ירושלים, את עיטור הכבוד ״מפקד אביר של האימפריה הבריטית״; מספר נכבדים נוספים בפלשתינה זכו באות ״חבר האימפריה הבריטית״ (MBE).

216 יפה, דור מעפילים, עמ׳ 421.

217 מתוך מכתב לליידי בלומפילד; מצוטט אצל בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת, עמ׳ 227-226; ראו גם: סטורס, אוריינטציות, עמ׳ 72, 376-375.

218 אשבי, יומן פלשתינה, עמ׳ 119-118. אשבי רשם עוד ביומנו: ״כשהציעו לעבאס את התואר, יחד עם סרט או רצועת נייר כלשהי שנלוו לו, הוא אמר: מאחר שזה מגיע מטעם הממשלה הבריטית אני מקבל זאת, ואולם כמורה של דבר האל, אין זה מעלה או מוריד דבר בעבורי״.

219 לדוגמה, כאשר התברר, בשנת 1921, כי עדסיה ואדמותיה החקלאיות עמדו להיות מוּצָאות מחוץ לשטח המנהלי של פלשתינה (ולהיכלל בעבר הירדן המזרחי), עבד אלבהאא הביע את דאגתו בפני הנציב העליון סמואל וביקש הבהרות. צו מטעם מועצת המנדט בפלשתינה מיום 1 בספטמבר 1922 הפך זאת לרשמי, כמעט שנה לאחר מותו של עבד אלבהאא. ראו ארכיון מדינת ישראל: עבד אלבהאא ללורד סמואל, מכתב מיום 30 בספטמבר 1921 ותשובה מיום 6 באוקטובר 1921; מכתב מיום 17 ביולי 1923 מאת עוזר מושל המחוז לאסיפה הרוחנית הבהאאית בחיפה.

220 על תכנון עירוני בראשית תקופת המנדט ראו: קולודניי וקלוס, ״מנוף קולוניאלי לנוף לאומי,״ והרברט וסוסנווסקי, באוהאוס בכרמל.

221 גדס, מצוטט אצל בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 447.

222 פוסתצ׳י, ״עדסיה,״ עמ׳ 101.

223 שם, עמ׳ 77, 101.

224 שם, עמ׳ 101.

225 שם, עמ׳ 90-87.

226 שם, עמ׳ 97-96.

227 שם, עמ׳ 79.

228 מצוטט אצל בלומפילד ושוגי אפנדי, פטירתו של עבד אלבהאא, עמ׳ 3.

229 התיאור מובא אצל בלומפילד ושוגי אפנדי, פטירתו של עבד אלבהאא, עמ׳ 7-4.

עבד אלבהאא עבאס, בן 67, פריס, 1911

אם לא צוין אחרת, התמונות הם באדיבות בנק המדיה הבהאאי והמרכז הבהאאי העולמי בחיפה

(© Bahā’ī International Community)

עבד אלבהאא עבאס, בן 24, אדירנה (טורקיה), 1868 בקירוב

עבד אלבהאא עבאס, בן 68, ניו יורק, 1912

עבאס (מימין) ואחיו הצעיר מִהְדי, אדירנה, 1864–1868

בַּאהיֶּה, אחותו הצעירה של עבאס, עכו, 1895 בקירוב

פאטִמה נַהְרי הידועה גם בשם מונירֶה, אשתו של עבאס, שנות ה־70 של המאה ה־19

תפילה כתובה ערבית בכתב ידו של עבד אלבהאא, ללא תאריך.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

שער הים, שדרכו בהאא אללה, עבד אלבהאא, קרובי משפחתו וחסידיו נכנסו למבצר עכו בשנת 1868. צולם בשנת 1920 בקירוב.

מבט על חצר המבצר בעכו. משנת 1868 ועד 1870 הגולים, ביניהם עבד אלבהאא, היו כלואים בקומה השנייה (במרכז התמונה). עכו, צולם בשנות ה־20 של המאה ה־20.

מבט חיצוני על מבצר עכו מן החפיר. צולם ב־1907 בקירוב.

מבט מחלון המצודה צפונה אל מישור עכו, ראשית המאה ה־20

אישור תנועה עות׳מאני שהוענק לעבד אלבהאא לנסיעה במרחב שבין עכו וירושלים; האישור תקף לשנה, החל מתאריך 27/28 באוקטובר 1892.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי.

מבט על נוסעים היורדים לחוף מסיפון אונייה, חיפה, שנות ה־90 של המאה ה־19.

באדיבות האוסף הפרטי של יגאל גרייבר, החברה ההיסטורית חיפה

מבט אל המושבה הגרמנית שלמרגלות הכרמל בכיוון המפרץ.

חיפה, שנות ה־90 של המאה ה־19.

באדיבות אוסף שדמון אלכס, ספריית נזריאן, אוניברסיטת חיפה

תצלום אוויר של חיפה וקו החוף כשברקע הר הכרמל, 1918.

באדיבות יד הזיכרון האוסטרלית למלחמה

בית עוּדי חַ׳מַּאר בכיכר גנואה (חציו השני של הבניין הוא ביתו של אליאס עַבּוּד). בחדר הממוקם בפינה השמאלית העליונה התגלה לבהאא אללה ספר החוקים שלו (אַלְכִּתַאבּ אַלְאַקְדַס) בשנת 1873 בקירוב. עבד אלבהאא התגורר שם, לעיתים בהיותו במעצר בית, עד 1896. עכו, 1921 בקירוב

בית ושדות במזרעה, שנשכרו בידי עבד אלבהאא בשנת 1877 כמקום מגוריו הראשון של בהאא אללה מחוץ לעכו מוקפת החומה. מזרעה, 1900 בקירוב

גן רִדְֿוַאן שעל גדות נחל נַעְמַיְן, ובו בית הארחה שנשכר בידי עבד אלבהאא בשנת 1875 והוכן כדי לשמש את בהאא אללה בביקוריו התכופים במקום. עכו, ראשית המאה ה־20

ביתו או ״ארמונו״ (קַסְֿר) של עבד אללה פאשא בעיר העתיקה של עכו, שבו התגורר עבד אלבהאא בין השנים 1911-1896, לעתים במעצר בית. עכו, ראשית שנות ה־20 של המאה ה־20

תצלום אוויר של דרום הכנרת, כשברקע נראים הרי הגולן. כאן היו חוות נֻקַיְבְ ואלסַּמְרַא על החוף המזרחי (העליון). סַֿמַח׳ (=צמח) ואוּם ג׳וּנִי (אלמַנְשִׁיֶּה) בקצה הדרומי (בימין המרכז) ועַדַסִיֶה בדרום (בקצה הימני הקיצוני, בהרים), 1918-1917. באדיבות ארכיון המדינה של בוואריה

עבד אלבהאא עם חקלאים בהאאים בעַדַסִיֶה. התמונה צולמה במהלך מלחמת העולם הראשונה או זמן קצר אחריה. באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

דו״ח הוצאות המתייחס לעַדַסִיֶה. מצוין בו שההוצאות שולמו בידי עבד אלבהאא. אמצע שנות ה־80 של המאה ה־19.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

מבט אל עמק הירדן ומזרחה, שנות ה־70 של המאה ה־19. מיקומה של עַדַסִיֶה הוא בצד המזרחי התחתון (במרכז) מעל נהר הירדן והירמוך המסתעף ממנו.

באדיבות הקרן לסקר פלשתינה (The Palestine Exploration Fund)

אחוזת בַּהְגֶ׳ה שבה התגורר בהאא אללה משנת 1879 ועד מותו בשנת 1892.

חלקת הקבר שלו נמצאת בחזית הבניין, 1919

הר הכרמל ומקדש הבַּאבּ, מבט מהמושבה הגרמנית, 1910 בקירוב

מקדש הבַּאבּ, שנבנה בידי עבד אלבהאא בין השנים 1909-1899, לפני שהוסף לו מבנה־העל בסוף שנות ה־40 של המאה ה־20. 1910 בקירוב

תאורה חשמלית במקדש הבַּאבּ ובשביל הגן שמתחתיו; תחילת שנות ה־20 של המאה ה־20

עבד אלבהאא נואם בכנסייה בפלימות׳, שיקגו, אילינוי, מאי 1912

עבד אלבהאא על סיפון הספינה SS Celtic המפליגה מניו יורק לליברפול, דצמבר 1912

עבד אלבהאא עם קבוצה מתחת למגדל אייפל בפריז, ינואר 1913

עבד אלבהאא עם קבוצה מחוץ למסגד שַׁאה ג׳אהאן, ווקינג, אנגליה, ינואר 1913

קטע מן העיתון The Boston Mass. Post, מיום שישי, 23 באוגוסט 1912 המתעד את ביקורו של עבד אלבהאא.

באדיבות שירות החדשות של העולם הבהאאי (Bahā’ī World News Service).

© Bahā’ī International Community

קטע מן העיתון The Montreal Daily Star, מיום 31 באוגוסט 1912.

באדיבות שירות החדשות של העולם הבהאאי (Bahā’ī World News Service).

© Bahā’ī International Community

קטע מן העיתון The San Francisco Examiner מיום 25 בספטמבר 1912.

באדיבות שירות החדשות של העולם הבהאאי (Bahā’ī World News Service).

© Bahā’ī International Community

ציור פורטרייט של עבד אלבהאא, בידי ג׳בראן ח׳ליל ג׳בראן, ניו יורק, אפריל, 1912.

באדיבות שירות החדשות של העולם הבהאאי (Bahā’ī World News Service).

© Bahā’ī International Community

עבד אלבהאא עם קבוצה בפארק לינקולן, שיקגו, אילינוי, מאי 1912

עבד אלבהאא עם קבוצה באוקלנד, קליפורניה, אוקטובר 1912.

באדיבות abdulbahawest.blogspot.com

עבד אלבהאא (בקצה השולחן) בקבלת פנים בניו יורק, נובמבר 1912

עבד אלבהאא עם קבוצת מורים ותלמידים באסלינגן (Esslingen), גרמניה, אפריל 1913

הראשון מבין ארבעה עשר ׳לוחות התוכנית האלוהית׳ על גבי גלויה שנשלחה לארצות הברית בשנת 1916. הגלויה כתובה בכתב ידו של עבד אלבהאא וחתומה בחתימתו.

באדיבות הארכיון הבהאאי הלאומי, וילמט, אילינוי.

זכויות היוצרים הן של האסיפה הרוחנית הלאומית של הבהאאים של ארצות הברית

(National Spiritual Assembly of the Bahā’īs of the United States)

עבד אלבהאא מתהלך בחוצות חיפה, 1919 בקירוב

עבד אלבהאא בכרכרה שלו על החוף בדרכו חזרה מגני בַּהְגֶ׳ה בעכו לחיפה, אוקטובר 1921

מפקד אוכלוסין, 1922, פלשתינה — מחוז הצפון, חלוקת האוכלוסייה לפי דתות בנפות השונות.

דו״ח על מפקד האוכלוסין בפלשתינה, אוקטובר 1922, לוח X

האוהל של עבד אלבהאא שהוקם בחצר ביתו (קַסְֿר) של עבד אללה פאשא, 1907 בקירוב

שיר בטורקית הממוען לאִבְּרַאהִים־אי־שִׁישְׁוַאנִי בכתב ידו של עבד אלבהאא, ללא תאריך.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

בית הספר ״תַרְבִּיַת״ לבנים, טהראן, איראן, 1910 בקירוב.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

בניית בית התפילה הבהאאי הראשון בעַשְׁקְאַבַּאד, טורקיסטאן הרוסית (כיום טורקמניסטאן), תחילת המאה ה־20

בית הספר ״תַרְבִּיַת״ לבנות, טהראן, איראן, 1933.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

סטודנטים באוניברסיטה האמריקאית בביירות, לשעבר (עד 1920) הקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי, לבנון. 1933-1929.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

קבוצת נשים בחזית בית התפילה הבהאאי בעַשְׁקְאַבַּאד, לא מתוארך (כנראה שנות ה־20 של המאה ה־20).

באדיבות chupin.ru/library/Ashkabad/index.htm

גברים בבית התפילה הבהאאי בעַשְׁקְאַבַּאד, ללא תאריך (כנראה שנות ה־20 של המאה ה־20).

באדיבות chupin.ru/library/Ashkabad/index.htm

ג׳ודפור ומייסור לנסר (Jodhpur and Mysore Lancers), יחידות מחטיבת הפרשים ה־16 (השירות הקיסרי), חוצות את חיפה לאחר כיבוש העיר מידי הצבא העות׳מאני, 23 בספטמבר 1918.

באדיבות מוזיאון המלחמה הקיסרי

עבד אלבהאא עם עולי רגל ומבקרים, ביניהם חיילים הודים. חיפה, 1919.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

עבד אלבהאא מקבל תואר אבירות, בנוכחות אנשי שם וידידים מקומיים ערבים, מוסלמים, נוצרים, יהודים ודרוזים. חיפה, 27 באפריל 1920

עבד אלבהאא עוזב את בית החולים האנגלי לאחר ביקורו השבועי, כשלצדו איש דת לא מזוהה וסאייצ׳רו פוג׳יטה (S. Fujita, 1886–1976), בהאאי ממוצא יפני. חיפה, דצמבר 1920.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

עבד אלבהאא חוזר לביתו (משמאל) ברחוב הפרסים. ברקע הר הכרמל, חיפה, 1920 בקירוב

עבד אלבהאא במרפסת ביתו של עבאס גולי, מביט לעבר מקדש הבַּאבּ, 1920

עבד אלבהאא על מדרגות ביתו בחיפה, מאי 1921

עבד אלבהאא בגינת ביתו, עם ילדים המשחקים בחזית הגינה. חיפה, מאי 1921.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

ארונו של עבד אלבהאא עבאס מוּצא מביתו. חיפה, 29 בנובמבר 1921.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

תהלוכת האבל ברחוב ליד ביתו של עבד אלבהאא עבאס, חיפה, 29 בנובמבר 1921

הספדים סביב הארון במטע זיתים ליד מקדש הבאב, הר הכרמל. חיפה, 29 בנובמבר 1921.

באישור ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

ארונו של עבד אלבהאא עבאס נישא אל מקדש הבאב, הר הכרמל. חיפה, 29 בנובמבר 1921.

באדיבות ארכיון המרכז הבהאאי העולמי

פרק שישי

מורשתו של עבד אלבהאא עבאס

הניסיון להציג במחקר זה הערכה כוללת של מורשתו של עבד אלבהאא עבאס לא זו בלבד שיחרוג מתחומו של הספר הזה אלא אף יהיה מעשה יומרני למדי. מחקר זה ביקש להתמקד באופן ספציפי בקשרים החברתיים הענפים שהיו לו בראש ובראשונה בלבנט. הספר עמד אך בקצרה על התפקיד שמילא עבד אלבהאא כמוקד הברית וכראש הקהילה הבהאאית ועל פרשנותו התיאולוגית למשנתו של אביו בהאא אללה. כן התייחס באופן מצומצם למדי למקום שתפסו דמותו והדרכתו הרוחנית בלבם של מאמינים בהאאים. את האופן שבו ניצב כיום עבד אלבהאא במוקד התודעה והמחשבה הבהאאית אפשר להמחיש בעובדה שתת־הקטגוריה הגדולה ביותר של הספרות הבהאאית על עבד אלבהאא היא קובצי הסיפורים על אודותיו. נסו לשאול כל ילד בהאאי כיום, בכל מקום שהוא בעולם, מהו הסיפור על עבד אלבהאא האהוב עליו ביותר, והוא יספר לכם אותו בשמחה.

במקום זאת, ובהתחשב באופיו הממוקד של מחקר זה, מוטב יהיה לעמוד בפרק האחרון הזה ולוּ בקצרה על מורשתו הכתובה של עבד אלבהאא עבאס: על יחסיו עם העולם הערבי ועם תרבותו; על השקפתו על המודרנה; על החזון והשיטה שבאמצעותם הנהיג את תהליך הפצתה וצמיחתה של הדת הבהאאית ברחבי העולם במהלך עשרים ותשע השנים שבהן שימש ראש הקהילה; ועל ההשלכות של פעילותו בתחום הפיתוח החברתי והכלכלי.

כתביו של עבד אלבהאא

הארכיון של המרכז הבהאאי העולמי בחיפה מכיל כ־30,000 מסמכים — ששה עד שבעה מיליון מילים — פרי עטו של עבד אלבהאא עבאס, מרביתם חליפת מכתבים ואיגרות. כשמונים אחוז מהמסמכים כתובים בפרסית והשאר בערבית, למעט מספר מכתבים ותפילות שנכתבו בטורקית. מכוח מעמדו כמוקד הברית של אביו וכמי שמוּנה להיות הפרשן בר הסמכא לדברי ההתגלות שלו, נחשבים כתביו של עבד אלבהאא חלק מכתבי הקודש של הדת הבהאאית.230

על יסוד הדברים שחיבר בכתב או נשא בעל פה, זכה עבד אלבהאא להכרה כמחבר רב אמן שנודע בסגנונו המשובח ובכשרונו הרטורי ורהיטותו, הן בפי חבריו הן בפי יריביו, ערבים ופרסים כאחד. אמין בנאני תיאר את סגנונו של עבד אלבהאא ״כביטוי החיצוני של השראתו ושל כוח המבע שלו״:

סגנונו ייחודי, אישי במידה שאין לטעות בה, ולפיכך אף מקורי. ובכל זאת הוא מגלם את המסורת הספרותית בצורתה הטהורה ביותר... בכתבי עבד אלבהאא הצורה משמשת מצע לתוכן. הוא עושה שימוש בדימויים פואטיים ובמגוון רחב של כלים רטוריים וספרותיים כגון מטפורות, דימויים, סמלים, אלגוריות, אליטרציות, התאמות וחוסר התאמות צליליות, וזאת לא כדי לערפל את הנושא הנדון אלא כדי להרחיב את דעתו של הקורא באמצעות שיקוף של אותה המציאות ברמות שונות של תפיסה, הכרה ואינטואיציה.231

כתביו של עבד אלבהאא מקיפים מגוון סוגות, לרבות חיבורים פילוסופיים ותיאולוגיים, תיאורים היסטוריים וביוגרפיים ופרשנות לפסוקי קוראן, לקטעים מן החדית׳ ולכתבי קודש אחרים, וכן תפילות ושירה מקוריות.

לפי בליוזי, פירושו של עבד אלבהאא לחדית׳ ״הייתי כאוצר גנוז״*, שאותו כתב באדירנה בהיותו בן תשע־עשרה, מדגים ״ידע עמוק, שליטה יוצאת דופן בשפה ואיכות מחשבתית נדירה, אך יותר מכך... הבנה מעמיקה ביותר״.232

התפילות שחיבר עבד אלבהאא הן מן הסוגה הידועה כ״מֻנַאגַ׳את״ (המתקת סוד עם האל) להבדיל מ״סַֿלַאת״ (מונח המשמש לציון תפילת חובה). כמו תפילותיו של בהאא אללה, גם תפילותיו של עבד אלבהאא הן, בלשונו של בנאני:

חידושים ספרותיים ויצירות מקוריות בלשון הפרסית והערבית. תכונתן הבולטת העיקרית היא ביטוי מתמשך ומתפשט לאופן שבו חווה אדם את הקדושה באמצעות שפה פיוטית.

תפילותיו של עבד אלבהאא מתאפיינות באופן מיוחד בתכונותיהן הפואטיות יוצאות הדופן. חלקן אף כוללות קטעים או שורות כתובים במשקל ובחריזה. הם שזורים בתפילות באופן שאי אפשר להבחין בינם ובין מרקם התפילות. הטוהר והקדושה שבדימויי הטבע חושפים מצב של הרמוניה קוסמית. המוזיקליות הטמונה בכמה מן התפילות מתעלה אל מעבר למגבלותיה של השפה. השירה נועדה לשרת את התכלית הסופית הלא היא העפלה אל מעבר ״למלמול של הברות וצלילים״.233

חיבורים כגון סוד הציוויליזציה האלוהית וסיפורו של נוסע כבר צוינו קודם לכן. עם זאת, חלק הארי של כתיבתו של עבד אלבהאא מורכב למעשה מחליפת מכתבים אישית הכוללת אלפי מכתבים ואיגרות שתוארו כ״יצירות מופת של סוגת האיגרות הפרסית... המאופיינות בישירות, אינטימיות, חום, אהבה, הומור ואורך רוח״.234 עבד אלבהאא חיבר גם מספר שירים בסגנון מַתְ׳נַוִי (חריזה כפולה), צורה שירית (המזוהה עם המשורר והמיסטיקן הגדול, בן המאה השלוש־עשרה, גַ׳לַאל אלדִּין אלרוּמִי), שהייתה אהובה עליו מאוד. יתר על כן, כתביו כוללים לעיתים קטעים או שורות של בתי שיר שקולים הנשזרים במרקם הכולל של היצירה, כמו בתפילה זו:

הוֹי אַתָּה הַשָֹּם פָּנֶיךָ נוֹכַח הָאֵל!

עֲצֹם עֵינֶיךָ בִּפְנֵי כָּל הַדְּבָרִים הָאֲחֵרִים,

וּפְקַח אוֹתָן נוֹכַח מַלְכוּתוֹ שֶׁל הַנֶּהְדָּר מִכֹּל.

כָּל אֲשֶׁר תַּחְפֹּץ שְׁאַל נָא מִמֶּנּוּ לְבַדּוֹ.

רַק מִמֶּנּוּ בַּקֵּשׁ אֶת כָּל מָה שֶׁתְּבַקֵּשׁ.

דַּי בְּמַבָּטוֹ לְהַעֲנִיק לְךָ מֵאָה אֶלֶף תִּקְווֹת.

בְּמַבָּט אֶחָד הוּא מְרַפֵּא מֵאָה אֶלֶף מַחֲלוֹת חֲשׂוּכוֹת מַרְפֵּא.

בְּהִנְהוּן הוּא מֵבִיא מָזוֹר עַל כָּל פֶּצַע וַחַבּוּרָה.

בְּהֶרֶף עַיִן הוּא מַתִּיר אֶת הַלְּבָבוֹת מִכַּבְלֵי הָאֵבֶל.

הוּא עוֹשֶׂה כִּרְצוֹנוֹ, וּכְלוּם יֵשׁ לָנוּ בְּרֵרָה?

כִּרְצוֹנוֹ הוּא פּוֹעֵל וְכָל דָּבָר הוּא חוֹרֵץ כְּכָל הָעוֹלֶה עַל רוּחוֹ.

מוּטָב אֵפוֹא שֶׁתַּרְכִּין אֶת רֹאשְׁךָ בְּהַכְנָעָה,

וְשִׂים מִבְטַחֲךָ בַּאֲדוֹן אַב הָרַחֲמִים.235

כמה מן הארוכות שבאיגרות שחיבר עבד אלבהאא, אשר נכתבו בשנתיים האחרונות לחייו, בולטות בחשיבותן ההיסטורית. בדצמבר 1919 וביולי 1920 הוא שלח איגרות לארגון המרכזי לשלום בר־קיימא בהאג, ארגון שפעל לאחר מלחמת העולם הראשונה למען השכנת שלום והלם את השקפותיו.236 איגרתו עסקה בהרחבה ובאופן ספציפי בנושא השלום הבינלאומי — תוך התייחסות לחבר הלאומים שהוקם זה לא כבר — וזאת תוך עמידה על הצורך הדחוף בשינוי פוליטי, כלכלי ותרבותי מקיף. ב״איגרות להאג״ הוא ביקר את תפיסת הלאומניות המודרנית ואת השפעותיה ההרסניות:

באשר לפטריוטיות אף זו היא דעה קדומה הנובעת מבורות גמורה, שהרי העולם הוא מרחב אחד והאדם יכול לחיות בכל מקום בו. הגבולות בין ארצות ומוֹצָאיהם של בני האדם הם מעשי האדם. בבריאת העולם לא נקבעו גבולות ומוֹצָאים כאלה ... אך חלק מבני האדם, מתוך מניעים אישיים ואינטרסים אנוכיים, חילקו את כל אחת מן היבָּשות והחלו לראות בחלקים מתוכן את מדינותיהן. האל לא הציב גבולות בין צרפת לגרמניה; שתי הארצות פרושׂות על פני רצף טריטוריאלי אחד. עם זאת, במאות הראשונות לספירה, מתוך רצון לקדם את האינטרסים של עצמם, קבעו בני אדם אנוכיים גבולות בין ארצות וחילקו את המין האנושי למוֹצָאים. מידי יום ביומו הם ייחסו חשיבות רבה יותר לחלוקות אלה, והביאו בכך לזריעת איבה עזה בין בני האדם, לשפיכות דמים ולחמסנות שנמשכה במרוצת ההיסטוריה. מצב זה עתיד להימשך עד אין קץ, ואם תפישה פטריוטית זו תוסיף להתקיים במעגל מסוים, היא תהיה הגורם העיקרי שיביא לחורבן העולם.237

בספטמבר 1921 כתב עבד אלבהאא לדוקטור אוגוסט פורל (Forel), הפסיכיאטר והאנטומולוג השוויצרי הנודע, וענה על מספר שאלות שהעלה זה האחרון בפניו. תשובתו של עבד אלבהאא היא מסה פילוסופית שבה הוא מציג טיעונים הגיוניים לקיומו של האל; מזהה את התכונות הייחודיות המבדילות את בני האדם מבעלי החיים; מסביר את היחס שבין הרוח לבין הברואים וכן מתאר את טבעה של התבונה וסגולותיה ואת מערכת היחסים שבינה ובין הנפש:

וכך, וכפי שאנו רואים, בין חלקי הגוף ואבריו השונים קיים שיתוף פעולה איתן והם משרתים את הגוף כולו. למשל, הידיים, הרגליים, העיניים, האוזניים, הנפש וכוח הדמיון מסייעים כולם לשאר חלקי הגוף. אולם יחסי הגומלין הללו קשורים בכוח בלתי נראה, חובק, הגורם להם להתקיים בקביעות מושלמת. זהו הכוח הפנימי של האדם, כלומר רוחו ותבונתו, אשר שניהם בלתי נראים.238

הצגתו של עבד אלבהאא את שני הנושאים הללו, השונים כל כך זה מזה, ולכאורה בלתי קשורים זה לזה, מכוונת לתפיסה אחת כוללת של מציאות מגוונת ומשולבת, שמרכיביה השונים קשורים זה לזה באופן הרמוני ותכליתי גם יחד. אף כי עבד אלבהאא חי בעולם מלא וגדוש סכסוכים מסוגים שונים, הוא עצמו לא היה נתון במאבק פנימי כלשהו. בשעה שאחרים ראו מולם אסכולות מתחרות ועמדות מנוגדות ובלתי ניתנות לפשרה (מזרח ומערב, מודרנה ומסורת, ליברליזם חילוני וקיצוניות דתית, דת ומדע), הוא ראה לנגד עיניו תחומי ידע ואסכולות שטרם נחקרו במלואן, טרם הובנו עד תום וטרם בשלה העת ליישב ניגודים ואי התאמות ביניהן. אמונתו באצילות הרוחנית הטבועה בבני האדם כולם וביכולתם להתפתח ולהתקדם, הן כיחידים הן כחלק מקהילה, הייתה הבסיס לאמונו ולאופטימיות שגילה בכל הנוגע לעתיד — עתיד שאותו יש ״ללמוד״ בהדרגה באמצעות הווה תובעני ומאתגר. באמצעות נקודת מבט זו, ראה עבד אלבהאא בקטגוריות אשר נפוצו בהקשר החברתי שבו פעל — גזע, מוצא אתני, מעמד, לאומיות, דת וכו׳ — ״כבלים מדומים״239 אשר מפלגים בין בני האדם ומונעים מהם להכיר במערכת היחסים האמתית שביניהם.

מזרח ומערב, מסורת ומודרנה

חרף העובדה שמקורה של הדת הבהאאית בפרס, העולם הערבי, התרבות הערבית והשפה הערבית מילאו תפקיד מהותי בראשית תולדותיה ובהתפתחותה של דת זו. ניסיונם של בהאאים בעולם הערבי היה שונה מזה של בהאאים באיראן. בראש ובראשונה, בעולם הערבי לא הייתה שנאה מושרשת כלפי הבהאאים כמו זו שטופחה ולובתה בכוונה בידי אנשי דת שיעים אשר חתרו לרדוף את הבהאאים עד חורמה.240 בעולם הערבי נתפסו הבהאאים לעיתים קרובות כבלתי־מובנים ואף שררה בו התעלמות מן ההיסטוריה והתיאולוגיה שלהם. אלה התקבלו לעיתים בשלילה ונחשבו סוטות ומוטעות. פעמים רבות נדחקו הבהאאים אל השוליים והושמצו בשל אמונותיהם. לעיתים הם אף נאלצו להתמודד עם אפליה נגדם בתחום המשפטי והחברתי, ואפילו עם עוינות. יחד עם זאת, בארצות ערב הם לא חוו רדיפות אלימות כגון אלו שהיו מנת חלקם באיראן.

מכל מקום, ההיסטוריה הבהאאית קשורה באופן יסודי בעולם הערבי. על אף מוצאם הפרסי, כל שלוש הדמויות המרכזיות של הדת הבהאאית — הבאב (שמאחד מצדי משפחתו היה לו ייחוס שהגיע עד לנביא מוחמד), בהאא אללה ועבד אלבהאא עבאס — הגיעו לארצות דוברות ערבית והתוודעו היטב לתרבות ולחברה הערבית. שלושתם הכירו ביופייה ובעושרה של השפה הערבית והשתמשו בה בחלקים נרחבים מכתבי היסוד שחיברו. כפי שטוענת נסרין אח׳תרח׳אורי, בהתייחסה אל בהאא אללה, ״היה זה העולם הערבי שבו הוא הכריז בפומבי על שליחותו, בו חוברו מרבית כתביו המקודשים ובו בילה את מרבית שנותיו כמנהיג הקהילה״.241

כפי שצוין לעיל, עבד אלבהאא חי את כל חייו בארצות ערביות, פרט לשמונה שנים שבהן חי כילד באיראן, חמש שנים שאותן בילה כנער צעיר באדירנה ושנתיים נוספות שבהן היה נתון במסעות במערב. קורות חייו העניקו לו ידע נרחב על האזור — מבגדאד עד לביירות ולקהיר — וסייעו לו לטפח הבנה וקרבה לעמים השונים שחיו בו, ובכלל זה מיעוטים רבים. הוא גם נאלץ להתמודד עם עשרות שנים של מתיחות אזורית שתססה כל העת. ימי השקיעה האיטית של האימפריה העות׳מאנית ותקופת מלחמת העולם הראשונה היו זמנים קשים במיוחד להנהגתה של קהילת מיעוט דתית שממילא כבר חיה בגלות והייתה נתונה לרדיפות.

עובדות אלה, משעה שהן נלקחות יחדיו בחשבון, עשויות להציע תובנות חדשות הנוגעות לכמה מן ההספדים שנישאו במעמד הלוויה של עבד אלבהאא, כגון ההספד שנשא הסופר הנודע עבד אללה מֻחְ׳לִסֿ. מֻחְ׳לִסֿ, שנולד ליד חלב והיה חבר באגודה המדעית של דמשק, חצה לקראת חתימת דבריו בכוונת מכוון את הגבולות הקהילתיים, הדתיים והגיאוגרפיים המוכרים באומרו:

... ואתם, בהאאים נכבדים! אסון זה אינו אסונכם לבדכם. לא ולא! הוא מכה לאסלאם, ואסון לעולם כולו, בעבר ובהווה. תורתם של בהאא אללה ושל עבד אלבהאא נפוצה במזרח הארץ ובמערבה. הבהאאים, שמספרם גדול מאוד, מצטרפים אלינו במעמד זיכרון זה. אבוי! אני יכול בהחלט לתאר לעצמי מה חווים הבהאאים היום... כשהם מבקשים תעצומות נפש ואינם מוצאים אותן; תרים אחר נחמה ולא עולה בידם להשיגה, מחפשים אחר מרגוע לנפשם ואינם מוצאים דרך לזכות בו. לפיכך, הארצות המקודשות — חג׳אז, מצרים, סוריה ופרס — אשר יצרו את התכשיט יקר הערך הזה והמרגלית הזאת שלא תסולא בפז, נוטלים חלק באבלה וביגונה של ארץ הקודש על האדם נדיב הרוח הזה שהלך מעמנו.242

אולם עבד אלבהאא הגיע גם אל מעבר לעולם הערבי. הגלות והמסעות שאליהם יצא הובילו אותו אל כמה מן הערים אשר עיצבו את המאה התשע עשרה וחלק מן המאה העשרים: איסטנבול, פריס, לונדון, ז׳נבה, מינכן, מונטריאול, ניו יורק, שיקגו ווושינגטון. באופן כללי, גישתו של עבד אלבהאא כלפי המודרנה התאפיינה בפתיחות (אף כי לא באופן נטול סייגים) והוא אף נתן את הדעת להתפתחויות מדעיות וחומריות ככל שהדבר התאפשר לו. הנה למשל, בתחילת המאה העשרים, הותאמה הכרכרה הטמפלרית שהייתה ברשותו כך שתוכל להסיע עולי רגל לאורך החוף שבין חיפה ועכו במהירות ובנוחות. בנוסף, לאחר המלחמה, הוא רכש את אחת המכוניות הראשונות בפלשתינה לאותה מטרה. במהלך מסעותיו הוא נפגש עם ממציא הטלפון ועם חוקר הקוטב. לחופי האוקיינוס השקט — בנקודה הרחוקה ביותר מעכו — עבד אלבהאא נשא הרצאה באוניברסיטת סטנפורד, במקום שבו עתידים היו להתפתח מאוחר יותר עמק הסיליקון והעידן הדיגיטלי. ב־1921, שנת מותו של עבד אלבהאא, היה בעיצומו מיזם מקיף, ראשון מסוגו בעולם, להתקנת תאורה חשמלית במקדשי הבאב ובהאא אללה.

צמיחתה של הדת הבהאאית ברחבי העולם

בעת מותו של עבד אלבהאא עבאס — כשלושים שנה לאחר מות אביו — לא היה ספק כי הקהילה הבהאאית שרדה את הניסיון להכחידה, ואף התרחבה אל מעבר לגבולותיה הראשונים בערש הצמיחה שלה באיראן. יתר על כן, עבד אלבהאא שחרר אותה מן הגלות שנכפתה עליה בלבנט. בהנהגתו נפוצה הדת הבהאאית אל יותר משלושים מדינות עצמאיות, והיכתה שורש לא רק במזרח התיכון ובעולם המערבי, אלא אף בקווקז, במרכז אסיה, בסין, ביפן, בברזיל, באוסטרליה ובדרום אפריקה.

הנה למשל, עבד אלבהאא השקיע במהלך חייו מאמץ ניכר בטיפוח הקהילות הבהאאיות בקווקז, ובמיוחד באזרביג׳אן. כמה מחסידיו של הבאב הגיעו לאזרביג׳אן במהלך שנות השישים של המאה התשע־עשרה, ועד סוף שנות השמונים של אותה המאה כבר נוסדו בבאקו, בבַּאלַאחַ׳אנֶה ובנַחְ׳גַ׳וַאן כמה קהילות בהאאיות בנות מאות חברים — מהקהילות הותיקות ביותר בעולם. כבר משלב מוקדם בהאאים אַזֵרים תרמו תרומה חשובה להתפתחותה של הלאומיות האזרית, כגון המשורר סַיִּד עַזִֿים שִׁרְוַאנִי, עֻזֵיר חַאגִ׳יבֵּיוֹב, מייסד האופרה הלאומית, ותעשיין הנפט מוּסַא נַקִיוֹב.243 עבד אלבהאא כתב למעלה ממאה מכתבים לבהאאים באזרביג׳אן, כולל מכתב ששלח ב־1919 ובו שיבח אותם על האופן שבו שמרו לאורך המלחמה על יחסי שלום עם כל הקהילות האחרות. הקהילה בבאקו הייתה היחידה מבין קהילות האזור ששרדה לימים את שנות הדיכוי של השלטון הסובייטי. באופן דומה, שימש עבד אלבהאא מדריך לקהילות בהאאיות בהודו, בבורמה ובטורקמניסטאן.

כדי להוציא את מיזמיו מן הכוח אל הפועל, הסתייע עבד אלבהאא באישים בעלי יכולת — מן המזרח ומן המערב, גברים ונשים כאחד. בין אלה נמנים אַבּוּ פַדְֿל גוּלְפַּאיְגַאנִי (שנזכר כבר קודם), רות והארי רנדל (Randall), עַלִי אַכְּבַּר נַחְ׳גַ׳וַאנִי, היפוליט דרייפוס־בארני (Dreyfus-Barney), לורה קליפורד־בארני (Clifford-Barney) ואחרים. כך למשל הוא נעזר בעַלִי אַכְּבַּר נַחְ׳גַ׳וַאנִי האזרי כדי לפתח את הקהילה הבהאאית באזרביג׳אן. כן הסתייע בו בהתכתבות עם אינטלקטואלים ואמנים רוסים במהלך 1911. נַחְ׳גַ׳וַאנִי הוזמן ללוות את עבד אלבהאא בניו יורק במהלך מסעו לצפון אמריקה ולאירופה. כאשר התכונן נַחְ׳גַ׳וַאנִי לשוב למולדתו ב־1912, הנחה אותו עבד אלבהאא לפעול להקמתן של קהילות בהאאיות במרכז אסיה. ואכן, בשנים 1913-1912, ערך נַחְ׳גַ׳וַאנִי מסע בן למעלה מ־30,000 קילומטרים, שבמהלכו נסע מפריס אל וינה, אודסה, בטומי וטביליסי, גֵנְג׳ה ובאקו, עשקאבאד, מארי וטֵנְגֵ׳ן ולבסוף סמרקנד. בדרכו חזרה ביקר בעשקאבאד, באקו, טביליסי, ירוואן, ג׳ולפה, מַרַנְד ותַבריז.244 לאורך חייו קיבל נַחְ׳גַ׳וַאנִי מעבד אלבהאא לא פחות מ־28 מכתבים.

באופן דומה הסתייע עבד אלבהאא בכשרונה של לואה גטסינגר (Getsinger), אמריקאית שאימצה את הדת הבהאאית ב־1897 בשיקגו. היא ובעלה אדוארד גטסינגר הצטרפו לקבוצה הראשונה של עולי רגל מן המערב שהגיעו לעכו בשנים 1899-1898, שם פגשו את עבד אלבהאא.245 ב־1902 היא נסעה לפריס על פי הוראתו של עבד אלבהאא כדי לפגוש את הווזיר הגדול של איראן (למעשה ראש הממשלה). היא גם התעקשה להציג בפני מֻזַֿפַר אלדִּין שַׁאה בעצמו עצומה הקוראת לעצור את הרדיפות החמורות נגד בהאאים באיראן, ובשנה שלאחר מכן שלחה עצומה נוספת. בשנים 1903-1902 לימדה אנגלית בביתו של עבד אלבהאא בעכו. עם חזרתה לארצות הברית, היא נסעה ברחבי המדינה ועסקה בהוראת הדת הבהאאית, ובהמשך נשלחה לעשות זאת גם באירופה. ב־1912 היא התלוותה אל פמלייתו של עבד אלבהאא בעת מסעו בארצות הברית, ולאחר מכן שהתה שנה בהודו. ב־1915, לאחר שהייה ממושכת נוספת בעכו, נשלחה גטסינגר אל מצרים, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בהיותה במצרים חלתה והלכה לעולמה בשנת 1916.

230 להרחבה ראו: יזדאני, כתביו ואמירותיו של עבד אלבהאא.

231 בנאני, ״כתבי עבד אלבהאא״.

232* על חדית׳ זה ועל מקומו החשוב בדת הבהאאית ראו כתאב אלאקדס, סעיף 15 והערתו של שרון לתרגומו העברי לכתאב אלאקדס, עמ׳ 196, הע׳ 15.

בליוזי, עבד אלבהאא, עמ׳ 14.

233 בנאני, ״כתבי עבד אלבהאא.״

234 שם.

235 מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 22.

236 למחקר בנושא האיגרות להאג ראו: מחמודי וח׳אן, עולם ללא מלחמה.

237 ראו: האיגרת הראשונה להאג (1919), וכן מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 227.

238 ראו: איגרת לדוקטור אוגוסט פורל.

239 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, מס׳ 41 (1912).

240 אח׳תרח׳אורי, ״העולם הערבי״, עמ׳ 514.

241 שם, עמ׳ 513.

242 כוכב המערב, כרך 12, גיליון 17 (1922), עמ׳ 264-263 (המאמר הוא תרגום לאנגלית מן המקור הערבי).

243 נח׳ג׳ואני, מירזא עלי אכבר, עמ׳ 8-6, 57, 64. לדוגמה, נקיוב, שהיה נדבן ופטרון אמנות ידוע, הקים בבאקו בית ספר, ארמון ציבורי ובית חולים גדול.

244 שם, עמ׳ 14.

245 פיף מטלמן, לואה גטסינגר: מבשרת הברית, עמ׳ 50.

ארבעה תחומי עשייה לאורך יובל שנים בלבנט

1. פעילות הנוגעת לקהילה הבהאאית

1868-1853: מלווה ועוזרו של אביו בשלבי הגלות הראשונים (בגדאד, איסטנבול, אדירנה)

1892-1868: מגנו של אביו ונציגו בעכו

1921-1892: ראש הקהילה הבהאאית והאדריכל של צמיחתה ברחבי העולם

2. קשרים ויחסים חברתיים

רשויות השלטון: נציגי האימפריה העות׳מאנית; מנהיגים צבאיים ואזרחיים טורקים;

אנשי מִנהל (אזרחי) בריטים בצבא ובשלטונות המנדט

קבוצות אתניות/דתיות: ערבים, טורקים, בדואים, דרוזים, יהודים, מוסלמים סונים, סֿוּפים, קתולים, יוונים־אורתודוקסים, מרונים, מֶלְכִּיתִים, טמפלרים גרמנים ועוד

בעלי תפקידים: מנהיגים דתיים (אמאמים, שיח׳ים, כוהני דת, עֻלמאא, מיסיונרים) וגורמי שלטון חילוניים (מלכים, אמירים, שרים, מושלים, ראשי ערים, חיילים, קאדֿים), אך גם גולים כמוהו, רפורמטורים דתיים, פעילים פוליטיים, משוררים, סופרים, אומנים, עורכים, עיתונאים, רופאים, אנשי עסקים, מתכנני ערים, מהנדסים וכו׳

3. הגות ציבורית

נושאים מרכזיים בכתבים, בחליפות מכתבים, בפגישות ובשיחות שהתפרסמו:

א. תפקיד הדת בחברה והסכנות הטמונות בקנאות דתית

ב. רפורמה, מודרניזציה והתחדשות חברתית

ג. שיוויון בין נשים וגברים

ד. חינוך, ידע, מדע ודת

ה. דעות קדומות, שנאת זרים וגזענות

ו. סכסוכים, מלחמה ושלום

4. יוזמות חברתיות ופעילות צדקה

בעכו, בחיפה ובסוריה הגדולה, וכן באיראן, בקווקז, במרכז אסיה ובמפרץ הפרסי:

א. מפעלים הומניטריים (מאבק ברעב, בחולי ובעוני)

ב. קידום של חינוך יסודי, תיכוני וגבוה וכן חינוך לבנות

ג. מִנהל ופיתוח קהילתיים (בניית מקדשים, בתי תפילה, מרכזים קהילתיים ובנייני שירותים חברתיים; ייסוד מוסדות ממונים ונבחרים)

ד. ניסויים בפיתוח כפרי ובחקלאות (חקלאות בת־קיימא)

היפוליט דרייפוס, הצרפתי הראשון שאימץ את הדת הבהאאית, הוא דוגמה שלישית לתרומה יוצאת דופן שתרם אדם בודד. לאחר שנעשה בהאאי ב־1902 בפריס, נסע דרייפוס לעכו כדי להיפגש עם עבד אלבהאא שהנחה אותו להתלוות אל לואה גטסינגר בפגישתה עם מֻזַֿפַר אלדִּין שַׁאה. בהמשך תרגם דרייפוס לצרפתית כמה כתבי קודש בהאאים.246 מספר שנים לאחר מכן הנחה אותו עבד אלבהאא לנסוע ליפן ולבורמה (1905), לטורקמניסטאן ולאיראן (1906) וכן ביקש ממנו להתלוות אליו במסעותיו בצפון אמריקה ובאירופה (1913-1911). לאחר המלחמה נשלח דרייפוס ליפן, קוריאה וסין (1921-1920). עבד אלבהאא שלח למשימות דומות את שיח׳ עַלִי אַכְּבַּר־י קוּצַ׳אנִי, את מַחְמוּדִ־י זַרְקַאנִי, ואת סידני ספראג (Sprague), להודו ולבורמה.247

באופן דומה גם כלל התוכניות הגדולות שהגה עבד אלבהאא למען צמיחתה של הקהילה הבהאאית ושגשוגה יצאו לפועל במעלה הדרך בידי אנשים אחרים ששאבו את כוחם מהדרכתו ומעידודו. דרכו זו של עבד אלבהאא היא אשר עתידה הייתה להביא את הדת הבהאאית בעשורים הבאים לכל מקום על פני כדור הארץ. משעה שבוחנים את המציאות של אמצע המאה התשע־עשרה ולוקחים בחשבון את הרדיפות שבהן היו נתונים הבאב, בהאא אללה והקהילה הבהאאית הצעירה, אפשר להבין כי הישרדותה של הדת הבהאאית לא הייתה דבר מובן מאליו, קל וחומר צמיחתה ושגשוגה. חוקרים מתחום מדע הדתות כבר נתנו דעתם לעובדת הופעתן יוצאת הדופן של מספר דתות ותנועות דתיות חדשות שצמחו בסוף המאה השמונה־עשרה ובמהלך המאה התשע־עשרה. הייתה זו תקופה שרחשה פעילות דתית ורוחנית ענפה שחצתה גבולות של מדינות, יבשות ואסכולות. כפי שציין משה שרון, דתות ותנועות אלה — אשר צמחו באופן עצמאי וכשהן לא אחת חולקות ביניהן מורשת מונותאיסטית משותפת ונתונות לעיתים לרדיפות ולחיי גלות — התוו מסלול ייחודי במהלך המאה העשרים. בין הדתות והקבוצות הללו, סבור שרון, התפשטה הדת הבהאאית אל מעבר לגבולות הדתיים, הגיאוגרפיים והתרבותיים של פרס, ערש צמיחתה, ונפוצה לכל רחבי העולם.248 היה זה במידה רבה פרי פעילותו והדרכתו של עבד אלבהאא, אף על פי שעוד עתיד לחלוף זמן רב עד שהתפקיד שמילא בהקשר זה יזכה להכרה הולמת. מחקר שפורסם לאחרונה על דמוגרפיה דתית ברחבי העולם מצביע על כך ש״הדת הבהאאית היא הדת היחידה אשר קצב גדילתה במאה השנים האחרונות מהיר יותר מקצב גדילתה של האוכלוסייה הכללית בכל אחת מהמדינות החברות באו״ם״.249

מורשת הפעילות החברתית

בהאא אללה הורה לחסידיו: ״הֱיו קשובים היטב לצרכיו של העידן שבו אתם חיים, ורכזו את תשומת לבכם לדרישותיו ולתביעותיו [של עידן זה]״.250 במהלך אחת השיחות סביב השולחן, שעבד אלבהאא נהג לקיים בביתו בעכו בין השנים 1904 ו־1906, ואשר לימים הועלו על הכתב וכונסו בספרו תשובות לכמה שאלות, הוא ציין כי ״כל הברואים מחוברים יחד זה לזה כחוליות בשרשרת; עזרה הדדית, סיוע ומגע ביניהם הם בין המאפיינים המהותיים המייחדים אותם; הם הגורם להיווצרותם, התפתחותם וצמיחתם״.251 לאור זאת, מעבר להשפעתו מרחיקת הלכת של עבד אלבהאא על צמיחתה של הדת הבהאאית ברחבי העולם, ראוי לבחון את המורשת של פעילותו החברתית ואת מיזמי הפיתוח שיזם וביצע.

אין זו משימה קלה, מכיוון שרבים מהמפעלים שיזם וטיפח עבד אלבהאא היו קטנים בהיקפם ולא שרדו זמן רב לאחר מותו. מבין המפעלים הללו ניתן לציין את בית התפילה הראשון בעשקאבאד ואת שירותי הקהילה שמרכז דתי זה תמך בהם; את ההתיישבות החקלאית החדשנית בעדסיה; את רשת בתי הספר פורצי הדרך ״תַרְבִּיַת״ לבנים ולבנות באיראן; ואת אגודת הסטודנטים הבהאאית בביירות. בכל אלה אפשר לראות נסיונות מוקדמים של פעילות בהאאית חברתית שהיו נתונים לימים לתהפוכות שהביאו עמן מלחמות, אסונות טבע ופוליטיקה.

עם זאת, במבט רחב יותר, יש לציין, כי בשנת 2021 כללה הקהילה הבהאאית ברחבי העולם 160 ארגונים שונים שעיקרם ארגוני פיתוח, 1500 מפעלים פעילים בתחום פיתוח חברתי וכלכלי וכ־70,000 יוזמות עממיות.252 אף כי מדובר במפעלים צנועים, שהקהילה הבהאאית רואה בהם חלק מתהליך למידה עולמי, מפעלים אלה נטועים באופן ישיר במאמצים הראשוניים שהשקיע עבד אלבהאא. בתי תפילה בהאאיים חדשים יותר, כמו אלה בסנטיאגו (צ׳ילה), בבַּטאמְבַּנְג (קמבודיה), בנוֹרְטֵה דל קאוּקה (קולומביה), בטַאנַה (וַאנוּאַטוּ) ובמַטוּנְדַה־סוֹי (קניה) שואבים את תפקידם כמוסדות קהילתיים שעניינם בפיתוח רוחני וחברתי משני אבות הטיפוס בעשקאבאד ובווילמט אשר נחנכו וטופחו בידי עבד אלבהאא. באופן דומה, קיים קשר ישיר בין ההתיישבות החקלאית הבהאאית בעדסיה בשלהי המאה התשע־עשרה ובין יוזמות חקלאיות וארגוני פיתוח עממיים הפועלים בקרב הקהילות הבהאאיות כיום, למשל באפריקה — ברפובליקה המרכז אפריקאית, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, באוגנדה, בקניה, בזמביה, במלאווי, בגמביה ובקמרון.253

בסקר שערך הנליי (Hanley) בנושא פיתוח חקלאי בידי הבהאאים הוא מצא כי בפיתוחה מחדש של עדסיה הושגו שלוש מטרות עיקריות שהתגלו כחיוניות להתפתחותם של מפעלי חקלאות בני זמננו. הראשונה שביניהן הייתה צורה מוקדמת של חקלאות בת־קיימא. בעדסיה נעשתה פעולת שיקום של הקרקע שעברה הגרעה (דגרדציה) ובירוא. מחזורי היבול וההשקיה הביאו לשיפור איכות הקרקע ולשימוש יעיל יותר במים. חלה עלייה בתפוקה ובמגוון הגידולים, כולל שימוש בגידולי עצים רב־שנתיים ובמספוא. בנוסף, השתפרה מידת הקיימות וכושר הייצור של החוות החקלאיות באמצעות טכניקות כגון חרישת זבל וגיוון המשק החי. המטרה השנייה הייתה פיתוח כלכלי־כפרי. השקעתו הכספית הראשונית של עבד אלבהאא אפשרה למשפחות חקלאים להסב שטחי ביצות לאדמות חקלאיות בעלות כושר ייצור אשר בסופו של דבר פרנסו מאות תושבים. במשך הזמן תרמו החוות לכלכלה המקומית והתת־אזורית באמצעות מזון באיכות גבוהה שסופק לכפרים ולאזורים העירוניים. חלוקת גידולים ורווחים מתוכננת היטב הביאה לשיפור ברמת החיים של העובדים בחוות החלקאיות — הן אלה שהתגוררו בהן הן אלה שהתגוררו מחוצה להן. כמו כן, הושם דגש על עידוד עבודות אוּמנות. המטרה השלישית הייתה פיתוח מוסרי. עבד אלבהאא עודד חינוך יישומי ורוחני לילדים ולמבוגרים כאחד, וכן עודד חתירה לחיים של דבקות בקהילה. הדבר סייע לאנשים לפתח את כישוריהם ולתרום לקהילה כולה. בהמשך נבחר גוף שלטוני מקומי שתפקידו היה לפקח על צורכי הקהילה. הצמיחה המוסרית, החומרית והחברתית של הפרט ורווחתן של הקהילה ושל מוסדותיה נתפסו כמערכת אחת. מכך מסיק הנליי כי:

העקרונות והפרקטיקות של חיי הכפר והחווה שאותם יזם עבד אלבהאא עודם מציעים דוגמה רלוונטית לצדק ולכושר ייצור ופיתוח כפרי בר־קיימא ההולם את צרכיה של שליש מן האנושות, חקלאים קטנים המייצרים את מרבית המזון בעולם. למעשה, עקרונות הפיתוח שהתווה עבד אלבהאא נתנו מענה לשורה של דאגות חברתיות ואקולוגיות אשר הלכו והתעצמו מאז.254

המאורעות הדרמטיים שעתידים ללוות את חייו של עבד אלבהאא עלולים להאפיל על השפעתה הכוללת של פעילותו, שחלק לא מועט מתוכה הוא בתחום החינוך. אף כי הוא עצמו לא זכה מעולם לחינוך רשמי, החינוך העסיק אותו במשך כל חייו. הוא דאג לצורכי החינוך לא רק של הקהילות המקומיות — למשל בכפרים עדסיה ואבו סנאן, וכן לילדים הבהאאים בעכו ובחיפה — אלא גם של בהאאים במקומות רחוקים, מאיראן ועד למצרים ולבנון. בשעה שעבד אלבהאא פיקח על מפעלים חינוכיים כגון בתי הספר של רשת תַרְבִּיַת שהקים בטהראן וברחבי איראן, או אגודת הסטודנטים הבהאאית בביירות ושיתוף הפעולה יוצא הדופן שקיימה עם הקולג׳ הסורי הפרוטסטנטי; במישור האישי הוא עודד הקניית חינוך גבוה לכמה ממכריו ואף סייע במימונו.255

עיסוקו של עבד אלבהאא בסוגיות חינוכיות היה לא רק פרקטי, אלא גם אינטלקטואלי, כפי שעולה מספרו סוד הציוויליזציה האלוהית ומהרצאותיו הרבות — אשר נישאו בחלקן באוניברסיטאות — וכן מהערות, משיחות ומהתכתבויות שלו שראו אור. באופן כללי, העסיק אותו מנעד רחב של רמות חינוך (חינוך יסודי, תיכוני, השכלה גבוהה, השכלת מבוגרים והשכלה מתמשכת) וכן של קבוצות משנֶה שונות (חינוך כללי, חינוך כפרי או חינוך מוכוון־פיתוח, חינוך לשלום, חינוך לבנות, מדע, דת ופיתוח). עבד אלבהאא לא נרתע גם כאשר אלה עוררו מחלוקת.256

אף כאן, קיימת זיקה בין ניסויים מוקדמים בתחום החינוך ובין הקמתם של בתי ספר ושל תוכניות חינוך קהילתיות ברוח הדת הבהאאית בדורות הבאים. אלה כוללים את בתי הספר הבהאאיים הכפריים ברפובליקה של מרכז אפריקה,257 וכן את פיתוחן של תוכניות לימודים בהאאיות כיום המוכוונות לחינוך מוסרי של ילדים ונוער. תוכניות לימוד אלה משלבות באופן מובהק חשיבה מוסרית עם אחריות מוסרית, בהתאם לעיקרון היסוד הבהאאי של אחדות האנושות, זאת לצד עקרונות נוספים כגון חקירה עצמאית של האמת, ביטולן של דעות קדומות, שוויון בין נשים וגברים, שיתוף פעולה, הדדיות ושירות למען הכלל.258

התבוננות מקרוב בחייו של עבד אלבהאא מלמדת כי בשל היותו רחוק מהפרדה דיכוטומית בין המימד המוסרי והמימד החומרי, הוא החטיא כמה וכמה הזדמנויות לחבר ביניהם. חיבור זה היה חיוני לפרשנות שהעניק עבד אלבהאא לציוויו של אביו להציב במרכז את ״הדרישות והתביעות״ החברתיות והרוחניות של התקופה. באחת מהרצאותיו בלונדון ב־1912, נשאל עבד אלבהאא האם תפילה חייבת לעטות צורה של פעולה. הוא ענה בחיוב:

על פי הדת הבהאאית, אמנויות, מדעים וכל האוּמנויות (נחשבות) עבודת האל. אדם המכין פיסת נייר כמיטב יכולתו ומרכז באופן מודע את כל כוחותיו בשיפורה, מהלל בכך את האל. ובקיצור: כל מאמץ שמשקיע אדם בכל לבו נחשב עבודת האל — אם הוא מונע מתוך כוונה ורצון נעלים לשרת את האנושות. זוהי עבודת האל: לשרת את האנושות ולספק את צורכיהם של בני אדם. שירות הוא תפילה. רופא המשרת את החולה בעדינות, ברוֹך, בהיותו חף מכל דעה קדומה ובהיותו מאמין באחדות הגזע האנושי — הרי הוא מהלל את האל.259

בין אם ניתן לכנות זאת ״שיטה״ ובין אם לאו, שזירה מודעת זו של הרוחני והמעשי היא ללא ספק מאפיין מובהק של מורשתו של עבד אלבהאא בכל הנוגע לפעילות חברתית.

הרהורים אחרונים

כמי ששירת כמזכירו, כמגנו וכנציגו הצעיר של בהאא אללה בפני העולם החיצון, פיתח עבד אלבהאא יכולת להתמודד עם אתגרים מרובים, קשיים ותלאות, וכן עם התנגדות מצד גורמים בעלי עוצמה וכוונות זדון. יכולותיו אלה נעשו חלק מהותי מתפקידו כראש הדת הבהאאית בשנים הקשות שלאחר 1892. מאוחר יותר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא שיגר אזהרה פומבית מפני האסון הממשמש ובא, ולאחר ששב אל פלשתינה העות׳מאנית החל בהכנות פרגמטיות. במהלך שנות המלחמה הוא נקט שורה של אמצעים כדי להגן על הקהילה, ביניהם דאגה להבטחת מזון לחבריה.

בכתביו התייחס עבד אלבהאא לרעות החולות של התקופה כפי שנראו לו. לקהל קוראיו במזרח הוא כתב על התחדשות החברה, החינוך והממשל ועל טבעה ההרסני של הקנאות. בפני קהל שומעיו במערב הוא דיבר על שנאת זרים וגזענות, וכן על סכסוכים, מלחמה ושלום. באוזני כולם הוא דיבר על תפקידה של הדת בחברה ועל שוויון בין גברים לנשים. אנשים מכל שכבות החברה — רפורמטורים פוליטיים, מיסטיקנים, סופרג׳יסטיות, נסיכים, פילוסופים, פקידי ממשל, מפקדים צבאיים, אנשי מדע, סופרים ועיתונאים — כולם באו והציגו בפניו את השאלות הספציפיות שהטרידו אותם. כל אחד מהם יצא מאצלו כשבידו תשובה או הערה, אף כי בדרך כלל הם ראו את עבד אלבהאא רק דרך הפריזמה של השאלה שהפנו אליו או דרך תפיסת העולם שבה החזיקו, ועל כן באופן בלתי שלם.

דבריו של עבד אלבהאא אינם ניתנים להבנה עד תומם ללא התייחסות למעשיו; וגם ההיפך נכון: מעשיו אינם מובנים במלואם ללא זיקתם לדבריו. כדי להעריך אל נכון את האופן שבו העניק ביטוי רב־שנים לתורתו של אביו, יש להתבונן בהקשר החברתי שלהם. כשדבריו ומעשיו כרוכים יחד, הם מציעים פילוסופיה ודרך חיים שאותם תיאר עבד אלבהאא במילים אלה:

האל נתן לנו עיניים להביט בהן אל האופק ולהיאחז בכל אמצעי שיצעיד קדימה את הציוויליזציה ואת אמנות החיים; והוא נתן לנו יכולת שמיעה, כדי שבשומענו דברי חכמים ונבונים נלמד מהם כיצד לפעול לאור חכמתם; והאל נתן לנו חושים וכוחות פנימיים כדי להשתמש בהם בעת עשיית דברים המיטיבים עם האנושות. אנו נבדלים מכל יתר הברואים ביקום לסוגיהם בשכלנו הנוקב כדי שנעסוק בהתמדה בכל העניינים הכוליים והחלקיים, החשובים והרגילים וכדי להגן על מבצר הידע ולהיות אנו בעצמנו מוגנים על ידו וכן כדי שנקים בכל עת יסודות חדשים ונעשה מעשים מיוחדים ונדאג להפיצם בעולם לתועלתה של האנושות כולה.260

מהות המסר של עבד אלבהאא לבהאאים עצמם, באה אולי לידי ביטוי עז יותר בדברי הפרידה שנשא בפני קהל מאמיניו לאחר שעלה על סיפון האוניה ״סלטיק״ (Celtic) בנמל ניו יורק בדצמבר 1912:

זוהי פגישתי האחרונה אתכם. אני על הספינה ומוכן להפלגה. אלה דברי העידוד והעצה האחרונים שלי אליכם. קראתי לכם שוב ושוב להצטרף אל הדרך הדוגלת באחדות האנושות ... לכן עליכם להפגין את האדיבות והאהבה הגדולים ביותר כלפי אומות העולם, תוך התרחקות מקנאות ונטישת דעות קדומות דתיות, לאומיות וגזעניות ...

עיניכם הוארו, אוזניכם כרויות ולבותיכם נבונים. עליכם להיות חפים מדעות קדומות ומקנאות, ולהאמין בכך שאין הבדלים בין גזעים ודתות. חייבים אתם לשאת את עיניכם אל האל, כי הוא הרועה האמיתי, וכל האנושות היא צאן מרעיתו. הוא אוהב את כול בריותיו באותה מידה. מאחר שכך הדבר, האם ראוי שכבשים יריבו זה עם זה? עליהם לומר תודה לאל והדרך הטובה ביותר להודות לו היא לאהוב זה את זה.

היזהרו שלא לפגוע במישהו או לומר על אדם דברי רכילות מאחורי גבו פן תרחיקו עצמכם מעבדי האל. עליכם לראות בכל עבדי האל בני משפחתכם וקרוביכם. כוונו את כל מאמציכם למען אושרם של חסרי התקווה, העניקו מזון לרעבים, הלבישו את הנזקקים ופארו ורוממו את הענווים. סַייעו לכל חסרי הישע ונהגו חסד כלפי בני בריתכם למען תשיגו את ברכת האל. הדבר יביא להארת האנושות ויעניק לכם אושר נצחי ...

תקוותי היא שתצליחו בהיענותכם לקריאה הנעלה הזאת, כך שכמו מאורות מנצנצים תיטיבו להאיר את האנושות כולה, לעוררה ולהפיח בה רוח חיים. זהו האושר הנצחי ואלה הם חיי אלמוות. זוהי השגה שמיימית. זהו הדבר הקרוי להיברא בצלם אלוהים ובדמותו. על כן אני קורא לכם להתפלל אליו שיחזק ויברך אתכם.261

במעמד פרידה מוקדם יותר, בצאת עבד אלבהאא מביירות באוגוסט 1887, ציין אחד העיתונים כי במהלך שהייתו בעיר, נכבדים חילונים ודתיים רבים ״נהרו אליו כדי לבקרו ובילו את כל הלילה בשיחות עמו לאור הירח... שהרי היו לו תכונות אופי טובות כל כך שהוא כבש את לבם וקשירת קשרי חברות עמו הייתה בעבורם דבר שאין נעלה ממנו״.262 הכריזמה האישית שאפיינו את עבד אלבהאא וכשרונו למשוך אליו אנשים שונים משיכה מגנטית היא דבר שרבים נוכחו בו שוב ושוב לאורך עשרות שנים, בחברות וביבשות שונות. אנשים מכל גוני הקשת נמשכו אליו. בקשריו עם הבריות בלט חוש ההומור הייחודי שלו. ב־1909 שב יונס אפרוח׳תה הצעיר אל עכו מביירות, שם למד רפואה במשך חמש שנים בהוראתו של עבד אלבהאא. באותה העת היה עבד אלבהאא חולה ואמר לו: ״אני סובל מחום בכל לילה. זהו מצב לא נעים. חשוב על כך!״ אפרוח׳תה סבר שזו הייתה בדיחה. שלושה ימים לאחר מכן, בעת מפגש אחר, אמר עבד אלבהאא: ״בלילה אני סובל מחום גבוה ומכאבי ראש חזקים. רשום לי תרופה כלשהי״. שוב לא האמין אפרוח׳תה שעבד אלבהאא אכן התכוון לבקש ממנו להעניק לו טיפול רפואי. למחרת בבוקר, ביקש עבד אלבהאא מאפרוח׳תה למדוד את הדופק שלו. כאשר ניסה האחרון לנשק את ידו, מחה עבד אלבהאא וחזר על דבריו: ״איש יקר, מדוד את הדופק שלי!״ וכעבור רגע הוסיף ״עכשיו באמת רשום לי תרופה כלשהי! אני חולה מעל לחודש ימים״. רק אז הבין אפרוח׳תה שבקשתו של עבד אלבהאא הייתה רצינית. כאשר חזר אפרוח׳תה עם תרופה, פנה עבד אלבהאא לאדם אחר שנכח בחדר ואמר בחיוך: ״[סוף כל סוף] הוא מציע לטפל בי ולספק כל תרופה בלא תשלום! ... [הוא] נעשה רופא רק אתמול, והיום הוא כבר רושם לי תרופה, והכל בחינם!״263

דומה כי עבד אלבהאא עבאס למד מן הקשיים שחווה במהלך חייו כיצד לעצב יחס ייחודי למצוקה. ראשית, הוא דיבר בפתיחות על תלאות וסבל שכאלה, ואף התייחס אליהם בכתביו ובשיחותיו. באחת מתפילותיו הוא אומר בפשטות: ״קשיים מסובכים התעוררו ומכשולים אדירים הופיעו. הוי אלוהים! הסר קשיים אלה והצג את ההוכחות לעוצמתך ולכוחך. הקל מצוקות ופלס את דרכנו בנתיב הקשה הזה״.264 בה בעת, הוא חזר והדגיש כי ״סבל ותלאות משחררים את האדם מן העיסוקים הקטנוניים של חיים ארציים אלה עד אשר הוא מתעלה למצב של חוסר תלות מוחלט. דרכו בעולם הזה תהיה דרך של אושר שמיימי״.265

מציאות זו הייתה כה מושרשת בעבד אלבהאא עד כדי כך שלאחר ששוחרר מבית הסוהר העות׳מאני ב־1908, הוא חשש כי מקור התלאות שלו — ומכאן אף דרכו אל האושר — ניטל ממנו. הוא הביע את תקוותו כי ״פעם נוספת נסיבות כלשהן יגרמו למילויה מחדש של כוס הייסורים שלי״.266

ולבסוף, מספר מילים על הנהגתו של עבד אלבהאא את הקהילה הבהאאית בין השנים 1921-1892. בסקירה על הדת הבהאאית והגלובליזציה (1912-1900), מעלה סטוקמן (Stockman) את ההרהור הזה:

בעשור הראשון של המאה העשרים, אף כי חסרו המשאבים האנושיים כדי להשפיע השפעה משמעותית על תהליך הגלובליזציה של החברה האנושית, אפשר לראות בדת הבהאאית דת שמעייניה נתונים היו להשקעת מיטב משאביה התיאולוגיים, התרבותיים והרוחניים ליצירת קהילה דתית עולמית של ממש, כזו המשקפת את אמונתה באחדותה של האנושות ואת יכולתה להפגין באופן צנוע בפני הציבור את מחויבותה לאחדות.267

אם נכונה היא הערכתו זו של סטוקמן הרי אפשר להרחיב את טיעונו ולומר כי המרחב שבו התרחשה השקעת משאבים זו היה הלבנט, וכי מי שניצח על כך היה לא אחר מאשר עבד אלבהאא עבאס.

המסגרת המסורתית (לעיתים הבלתי־מודעת) של ההיסטוריה המוקדמת של הדת הבהאאית ושל המזרח הקרוב הערבי, ובאופן ספציפי של פלשתינה העות׳מאנית, נתפסת כמקום של גלות סופית, ולפיכך כמקום המאופיין בקושי, מחסור ואכזריות. מתוך כך בולטת הניגודיות אל מול מחוזותיה השופעים של פרס, ארץ מוצאם של הבהאאים, כגון נוּר או מַאזַאנְדַארַאן, שמהן גורשו בהאא אללה, משפחתו וחסידיו. הדבר הטוב ביותר שאפשר היה לקוות לו במקום הוא להפוך את הגלות לנסבלת, ואולי ולבסוף אף להשתחרר מכבליה. במידה מסוימת, נדמה כי מסעותיו של עבד אלבהאא אל המערב בשנים 1913-1911 והפצתה המהירה של הדת הבהאאית אל מעבר ללבנט עוצבו כדי להתאים למסגרת זאת. נרטיב שכזה הוא בהחלט משכנע, ואפילו בלתי ניתן לערעור: חווית הגלות הייתה קשה, האזור אכן יכול להיות קשה, והגלות לכשעצמה הייתה דבר שיש לו סוף.

יחד עם זאת, תיאור בוטה מדי של היבטים אלה עלול לשלול מן האזור את מרחב הפעולה שלו ואת האפשרות שהתפתחויות משמעותיות ומועילות אכן התרחשו בו על אף הסבל שהביאה עמה הגלות. יש בכך כדי להסתכן בשלילת התפקיד שמילא האזור בעיצובו של פרק פורה בהיסטוריה המוקדמת של הדת הבהאאית. יש לקוות כי מחקר זה יעודד בחינה מחודשת של חלק זה בהיסטוריה הבהאאית ובנרטיב המעצב שלה. כפי שראינו, יש ראיות למכביר לנוכחות עשירה, עמוקה, דינמית ומעורבת באזור לאורך תקופה ממושכת. נוכחות זו הייתה גדושה בקשרים חברתיים עם שורה ארוכה של שחקנים, תנועות, חברויות בלתי צפויות, עלייתה של פעילות רפורמיסטית, חילופי ידע אינטלקטואליים, חדשנות, ניסויים ושותפות. במרכזה של תמונה חיה ורבת־זוויות זו ניצב בהאא אללה. ייתכן שהבשורה המבטיחה ביותר נוגעת לאופן שבו נקודת מבט זו פותחת אפשרות לקיומם של קשרים עשירים בין המזרח הקרוב, העולם הערבי ושאר העולם, וזאת בהקשר להתפתחותה של הדת הבהאאית.

246 בלנג׳ר, הבהאאי הצרפתי הראשון, עמ׳ 24, 29-27.

247 ב־1908 פרסם ספראג ספר המבוסס על חוויותיו, שנה בקרב הבהאאים בהודו ובבורמה.

248 שרון, ״דתות ותנועות דתיות חדשות.״

249 ג׳ונסון וקרוסינג, העולם באמצעות הדת, עמ׳ 22.

250 בהאא אללה, משכן האחדות, מס׳ 1 (״לַוְחִ־י מַאנִכְּצִ׳י סַֿאחִבּ״), פסקה 4.

251 עבד אלבהאא, תשובות לכמה שאלות, מס׳ 46.

252 הנתונים לקוחים מתוך ״הודעת רִדְֿוַאן 2021 לבהאאים בעולם.״ www.bahai.org/r/561189866.

253 קוורול, ״תשומת לב מיוחדת לחקלאות.״

254 הנליי, ״להתחיל בכפר״; למחקר מקיף יותר שראה אור ב־2024 ראו הנליי, עדסיה.

255 יונס אפרוח׳תה, שבצעירותו נסע לעכו ושימש מזכיר ומתרגם בביתו של עבד אלבהאא, מתאר ביומנו כיצד עבד אלבהאא הנחה אותו בעדינות אך בנחרצות לפנות ללימודי רפואה בביירות. יום אחד ב־1904, אמר לו עבד אלבהאא: ״חשבתי עליך אתמול בלילה. חשבתי על תוכנית טובה בעבורך. אתה חייב ללמוד.״ ״כאשר הוא אמר זאת,״ כתב אפרוח׳תה, ״חשבתי שכוונתו שאלמד פילוסופיה — מה שכבר שקלתי לעשות בפריס, כפי שכבר סיפרתי לו בפרטים״. ״מה אלמד?״ שאלתי. ״מה שיהיה מועיל,״ הוא ענה. ״היכן?״ שאלתי. ״בביירות,״ הוא ענה. ״לך לביירות, ברר את העניין וחזור אלי ואז אומר לך.״ ״האם בביירות יש שיעורים בספרות ובפילוסופיה?״ שאלתי. ״משהו שיהיה מועיל יותר!״ הוא השיב ברמיזה. ככל שהרביתי לחשוב מה יכול להיות מועיל יותר, כך הצלחתי פחות למצוא את התשובה. לפתע אמרתי, ״האם עליי ללמוד רפואה?״ ״כן, זה טוב מאוד,״ הייתה תשובתו. ״לקתולים יש בית ספר טוב מאוד לרפואה. גם לאמריקאים יש אחד. לך ובדוק איזה מהם טוב יותר בעבורך״. אפרוח׳תה שב ב־1909 ונעשה רופאו האישי של עבד אלבהאא; ראו: אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 330.

256 במיוחד, כפי שצוין קודם, בכל הנוגע לחינוכן ולהכשרתן של בנות ונשים ולגישתו הייחודית לנושא הבין־דתיות בחינוך. על חינוך לשלום, ראו המחקר של הקתדרה הבהאאית לשלום עולמי באוניברסיטת מרילנד, www.bahaichair.umd.edu/overview. בנוגע למדע, דת ופיתוח, ראו: ארבאב, ״קידום השיח.״

257 פייזורה, ייצוב מערכת החינוך.

258 בטס־רזאוי ומחמודי, ״תפיסת השלום הבהאאית,״ עמ׳ 3.

259 שיחות פריס, מס׳ 55 (1912).

260 סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 4-3. הדברים בנוסחם המורחב מובאים להלן, עמ׳ 153.

261 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי מס׳ 140 (1912). הדרשה נישאה על סיפונה של אונית הקיטור ״סלטיק״ (Celtic) בנמל ניו יורק ביום יציאתו מארצות הברית.

262 ביירות, 19 בחודש ד׳ו אל־קעדה 1304 (9 באוגוסט 1887), עמ׳ 3.

263 אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו, עמ׳ 410-409.

264 תפילותיו של עבד אלבהאא, מס׳ 26. www.bahai.org/library/authoritative-texts/abdul-baha/prayers-abdul-baha/2#874596014.

265 עבד אלבהאא, שיחות פריס, מס׳ 57 (1912).

266 מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 190.

267 סטוקמן, הדת הבהאאית והגלובליזציה, עמ׳ 9.

נספח ראשון

מבחר קטעים מכתביו ומהרצאותיו של עבד אלבהאא עבאס

הגות וידע

החסד הגדול ביותר שהשפיע האל על בני האדם הוא השכל או התבונה. התבונה היא הכוח שבאמצעותו רוכש האדם ידיעה של מלכויות הבריאה השונות ושל רמות הקיום הנבדלות וכן של דברים רבים אחרים הסמויים מן העין.

בהיות האדם בעל מתת אל זאת, הוא עצמו מגלם את מכלול הבריאוֹת הקודמות — הוא יכול לבוא במגע עם מלכויות אלה ומכוח מתת אל זאת ובאמצעות הידע המדעי שלו הוא יכול לזכות לחזון נבואי.

השכל הוא החסד יְקַר הערך ביותר שניתן לאדם באמצעות השפע האלוהי. לאדם לבדו, בין כלל היצורים הנבראים, יש סגולה זו.268

*

כשהאדם מאפשר לרוח, באמצעות נפשו, להאיר את הבנתו, אזי יכול הוא להכיל את הבריאה כולה; מאחר שהאדם, בהיותו נקודת השיא של כל מה שקָדַם לו — ועל כן גם נעלה מכל ההתפתחויות הקודמות — הוא מכיל בקרבו את כל העולם התחתון. כשהוא מואר מכוחה של הרוח באמצעות הנפש, תבונתו הקורנת של האדם עושה אותו נֵזר הבריאה.269

*

ריבון העולמים ברא לכל דבר סימנים ואותות וקבע לַכל קנה מידה ומבחן שבאמצעותם יִוודע. השלמויות הפנימיות והחיצוניות דבקוֹת בעולם האלוהי. האדם צריך להיות בעל מידות טובות, טבע מואר, כוונה טובה, פיקחות, יכולת הבחנה אינטואיטיבית, תבונה, פרישות, יראת אלוהים כנה; שאלמלא כן הרי הוא כנר שאינו מאיר, שגם אם הוא ארוך ועבה, משול הוא לענפי דקל חלולים ולעצים מתים.270

*

כדי למצוא את האמת עלינו לנטוש את הדעות הקדומות שלנו ואת התפיסות הפשטניות הקטנות שלנו; רוח פתוחה וקשובה היא דבר חיוני. אם הקנקן שלנו מלא עד צווארו ב״אני״ שלנו לא נותר בו מקום להכיל את מֵי החיים. העובדה שאנו מדמים לעצמנו שאנו צודקים בעוד שכל אדם זולתנו טועה היא המכשול הגדול ביותר בדרך לאחדות, ואחדות הכרחית היא אם ברצוננו להגיע לאמת, כי האמת אחת היא.271

*

בתחום הרוח אין לסגת לאחור; כל תנועה חייבת להיות לקראת מצב מושלם. ״התקדמות״ היא האופן שבו הרוח מביעה את עצמה בעולם החומר. תבונת האדם, כשרון החשיבה הלוגית שלו, ידיעותיו, הישגיו המדעיים — כל אלה הם ביטויים של הרוח, הנוטלים חלק בחוק הבלתי נמנע של ההתקדמות הרוחנית, ולפיכך הם בהכרח בני אלמוות.

תקוותי היא שתתקדמו הן בעולם הרוחני הן בעולם החומרי; שתבונתכם תתפתח, ידיעותיכם תגדלנה והבנתכם תתרחב.

עליכם לשאוף תמיד קדימה ולעולם לא לדרוך במקום; הימנעו מעמידה קפואה באותו מקום, שכן קיפאון כזה הוא שלב ראשון בדרך התנועה אחורנית, דרך הריקבון.272

*

ידע מדעי הוא ההישג הנעלה ביותר של המין האנושי, שכן המדע הוא המגלה את המציאות. הוא נחלק לשני סוגים: חומרי ורוחני. הידע הפיסי הוא חקירתן של תופעות הטבע; והמדע המטפיסי הוא גילויָן ואימותן של אמיתוֹת רוחניות. שני סוגי הידע הללו צריכים להיות קניינה של האנושות. שתי כנפיים לציפור ואין היא יכולה לעוף עם אחת מהן בלבד. המדע החומרי והמדע הרוחני הם שתי הכנפיים של מעוף האדם והישגיו. שניהם הכרחיים — האחד טבעי והאחר על־טבעי; האחד חומרי והאחר אלוהי. במונח ״אלוהי״ כוונתנו היא לגילוי צפונות האל; הבנת האמיתות הרוחניות, חכמת האל, המשמעויות הפנימיות של הדתות השמיימיות ויסודות החוק.273

התמודדות עם מצוקות

הצער, האסונות, האומללות והמסכנוּת הפוקדים את האדם מקורם בעניינים חומריים. עניינים רוחניים, לעומת זאת, אינם גורמים לאדם לא נזק ולא אובדן, לא דאגה ולא צער. דאגה וצער הם מנת חלקו של האדם; ואין אדם שלא פוקדים אותו בחייו צער, כאב, סבל, אומללות ואובדן אך אלה נוגעים רק בפני השטח של חייו, בעוד המעמקים נשארים שלווים ורגועים.

כיום, האנושות כורעת על פניה מכוחן של צרות, צער ויגון. אין איש יכול להימלט מהם; העולם הריהו כים של דמעות; ואולם, השבח לאל, המזור לכל אלה מצוי לפתחנו. הבה נסב את לבנו מעולם החומר אל עבר עולם הרוח! דבר זה כשלעצמו יש בו כדי להעניק לנו חרות!

אם קשיי החיים חובקים אותנו מכל עבר, עלינו רק לזעוק לאל, וברחמיו הגדולים, ניוושע.274

*

אל ייאוש! עִבדו בהתמדה. כנות ואהבה יגברו על השנאה. מה רבים המאורעות הבלתי אפשריים לכאורה המתרחשים בימים אלה! כוונו את פניכם תמיד לנוכח אור העולם. הראו אהבה לכול; ״אהבה היא נשימתה של רוח הקודש בלב האדם.״ חזקו ואמצו! אלוהים לעולם אינו זונח את ילדיו המתייגעים ועמלים ומתפללים! תנו ללבכם להתמלא בתשוקה עזה לכך ששלווה והרמוניה יקיפו את כל העולם הלוחמני הזה. כך יוכתרו מאמציכם בהצלחה, ובד בבד עם האחווה הכלל־עולמית בוא תבוא מלכות האל בשלום וברצון טוב.275

*

אושר אמיתי תלוי בטוב רוחני ובלב הפתוח תמיד לקבל את השפע האלוהי.

אם הלב מפנה עורף לברכות שהאל משפיע על האדם, הכיצד יוכל לקוות לאושר? אם אין לבו של האדם קשור באל במה יוכל לשמוח? ואם אין הוא כרוך אחריו מה יוכל לבו לאהוב בחיי העולם הזה, שהאדם יודע היטב כי בני חלוף הם ועתידים הם לבוא לקצם. לפיכך צריך האדם להשליך את יהבו על האל, שאין קץ לחסדיו ומתנותיו; ששמשו זורחת תדיר וגשמֵי רחמיו יורדים תמיד ורוחו השגחתו נושבת ללא הרף. כלום ראוי שנסיח דעתנו מן האל הזה וניעשה אסירי הטבע ועבדיו?276

*

הוי אָמַת האל היוקדת באש אהבתך לאל. אל תיעצבי מן הקושי והסבל ואל יָגל לבך במנוחה וברווחה שבחיי העולם הזה כי בני חלוף הם, שהרי חיי העולם הזה הם כמראה תעתועים, כצל וכענן חולף. וכלום יעלה על הדעת שכֹח השפעתו של מראה תעתועים ככֹח השפעתם של מים חיים בישימון? חי ריבון העולמים, האמת והמשל לא ישוו; ומה רב ההבדל שבין דבר האמת ובין משל ודמיון.

דעי שהמלכות היא המציאות האמיתית ושהאנושות היא צִלה המשתרע. הצל הוא דמיוני וחסר קיום של ממש כשם שהצורות המשתקפות במים הן העדר המשתקף לעיניים כגילויים ורשמים של הנפש.

בטחי באל והשליכי יהבך עליו והזכירי אותו בכל עת, כי בידיו היכולת להמיר קושי בקלות וצרה ברווחה וסבל במנוחה רבה; הוא בעל היכולת לעשות כל דבר.

אם אַת מצייתת לי, התירי את כל כבלייך ובכל מצב הודי לריבונך הרחמן הרחום והפקידי את עניינייך בידיו למען ינהג כלפייך כרצונו. דבר זה טוב בעבורך יותר מכל דבר בעולם הזה ובעולם הבא.277

*

כוונת הדברים שהבהרתי לך במכתבי הקודם היא ששׂיגוב דבר האל כרוך במבחנים ובנסיונות ואהבת האל כרוכה במבחנים ובמצוקות.

ראוי שהאדם יעריך נכוחה את המבחנים הללו ויקבלם על עצמו בכניעה וברצון ורק משעה שהוא עושה זאת ראוי שיתחיל להפיץ את האמונה באל ויחל לרומם את דבריו ולהאדירם. או אז כל מבחן וניסיון שנבחן בו האדם למען אהבתו את האל — תוכחה, רדיפות, קללות וחרפות, מכות, כליאה והרג — אינם מפילים את רוחו. להיפך, תשוקתו אל היופי האלוהי מתחזקת ומתעצמת בקרבו.278

רבגוניות והכלה חברתית

קראתי לכם שוב לדגול באחדות האנושות, והכרזתי שכל בני אנוש הם משרתיו של אותו אל, שהוא בורא הכול; הוא המכלכל את כל בריותיו והוא נותן החיים; הוא אוהב את כל ברואיו במידה שווה והם משרתיו שרחמיו וחמלתו עליהם. לפיכך עליכם לגלות חמלה כלפי כל אומות העולם ולדחוק לקרן זווית את הקנאות הדתית, הגזעית, הלאומית והפוליטית.

היזהרו מלגרום צער למישהו או לומר עליו דברי רכילות. הֱיו מאוחדים עם כל בני האדם; רְאו בהם קרוביכם והציבו לכם יעד תמידי לשמח את בני האדם, להאכיל רעבים, להלביש עירומים, לעודד את החיים בשפלוּת ובדלוּת, לשמח עניים ולהעניק מחסה ומקלט לנזקקים. זהו הדבר שיהיה לרצון לפני האל. זהו האושר הנצחי וזהו הדבר שיוביל להארתה של האנושות.279

*

בעולם המציאות אין משמעות לצבעים. תנו דעתכם על כך שהצבעים בעולם הדומם אינם הסיבה להבדלים בין עצמים. כמו כן בעולם הצומח הצבעים השונים אינם הסיבה לשוני אך הם הסיבה ליופיו של הגן, משום שלצבע בודד אין יופי אולם בראותך צבעים שונים אתה מבחין שיש בהם יופי והדר.

האנושות היא משל לגן והמין האנושי הוא משל לפרחים השונים בצבעיהם. הצבעים השונים הם אפוא קישוט ונוי. כן הדבר בעולם בעלי החיים. גם שם יש צבעים. יונים למשל הן בצבעים שונים. הן חיות בהרמוניה בלי להסתכל אלה על צבען של אלה; הן מסתכלות רק על הסוגים. כמה רווח שיונים לבנות עפות לצד יונים שחורות וכך גם כל העופות ובעלי החיים השונים בצבעיהם. הן אינן מביטות על הצבע אלא על הסוג שכל אחת מהן משתייכת אליו.280

*

הוי קהל הנוכחים, עד אנה תהיו שרויים בתנומה ובשינה הזאת? עד אנה החזרה הזאת לאחור ועד אנה הבורות והעיוורון האלה? עד אנה ההזנחה והעליבות האלה ועד אנה העוול והקיפוח האלה? עד אנה השנאה והמחלוקת? עד אנה הזעם הנבער הזה? עד אנה ההיאחזות בדמיונות הבל ועד מתי המאבק והפולמוס, ההתכתשות וההתקוטטות? עד אנה הקנאות האתנית, הלאומית, הפוליטית והדתית? ...

האל השפיע את טובו על כל ברואיו וברא את כולם בכוחו ובגבורתו וכלכלם ברחמיו ואת כולם הנחה באלוהותו. ״לא תבחין בדבר המקלקל את השורה בבריאת הרחמן. שׂא עיניך ורְאֵה היש שָׁם ולוּ סדק אחד?״ (קוראן 67, 3). הבה נלך בדרכו של האל במדיניות טובה ובהתנהגות ראויה, בחסד ובנדיבות. הבה נתרחק מעוול ומרשעות ונתאחד בעשיית צדק וגמילות חסדים כהתאחדותם של קרובי משפחה. הבה נתמזג כהתמזגות מים ויין ונתאחד כהתאחדותן של נשמות. אין ביכולתנו לכונן הנהגה טובה מהנהגתו של האל ואין לאל ידינו למצוא דבר ההולם את עולם האדם יותר מן השפע האלוהי המושפע עלינו. האל הוא מופת נפלא בעבורנו. אל תחליפו את נועם האל בדבר אחר, שכן זהו האיחוד השלם בדרך הזאת.281

*

ברור שהמציאויות שבהן שרוי המין האנושי נבדלות זו מזו. גם הדעות והתחושות בקרבו שונות הן. הפער הזה בדעות, ברעיונות, בתפיסות ובתחושות של יחידים בקרב המין האנושי הוא הכרח חיוני. וזאת משום שהבדלי מעמדות בבריאה הם עצמם הכרח חיוני ביקום ההופך לצורות אינסופיות. לפיכך זקוקים אנו לכוח אוניברסלי שיגבר על הצד המפלג והמבדיל שבתחושותיהם, בדעותיהם וברעיונותיהם של כלל בני האדם, ימוסס את כוחם של ההבדלים ביניהם ויביא לאחדות בקרב בני המין האנושי. ברור וגלוי שהכוח העצום ביותר בעולם האנושי הוא אהבת האל. אהבה זו היא הכוח המכניס את האומות השונות תחת צילה של אחדות אוניברסלית והופכת את העמים והשבטים המתנצחים והעוינים זה את זה לאוהבים ומאוחדים עד בלי די.282

שוויון בין נשים וגברים

... בעיני בַּהַאאֻ [אללַּה] דינן של נשים כדין גברים. כל בני האדם הם יצירי האל שאותם ברא בצלמו וכדמותו. הם גילויים של שמותיו ותאריו ומבחינה רוחנית אין הבדל ביניהם. הקרוב לאל נושא הוא חן בעיני האל ואחת היא לאל אם איש הוא או אשה.283

*

דעו שההבחנה בין זכר ונקבה היא דבר המתחייב בעולם הפיסי ואין לכך קשר למימד הרוחני. הרוח ועולמה מקודשת ונשגבת היא מפני כל ביטוי החָל על גופים בעולם האפשר. במחזורי קיום קודמים גברים נבדלו מנשים משום שהכוחות הגשמיים שלטו ברוח. אך בעולם מאיר זה, שבו כוח הרוח עולה על כוח הגוף, ההנהגה נתונה בידיהן של נשים וכך גם הסמכות והשלטון. בכך מוּסר כוח ההבחנה שבין זכר לנקבה, גוברת סמכותה של הרוח ונוצר שוויון בין גברים לנשים. כיום אין הבדל ואין הבחנה בין גברים לנשים משום בחינה שהיא. הם כולם שווים ואין יתרון אלא למי שבוערת בו אש אהבת האל והוא זוכה להתבונן בסודות האל, פועל בשירות האל, מבשר את הופעת מלכותו עלֵי אדמות ומתאפיין במעלות רוחניות וסגולות אלוהיות. יתר על כן, הוא קורא לשלום, לאהבה, לידידות, לחברות ולאחדות בין בני האדם. אדם זה הוא האציל שבבריות והמושלם שבבני האדם ואחת היא אם זכר הוא או נקבה.284

*

בהכריזו על אחדות המין האנושי לימד (בַּהַאאֻ אללַּה) שנשים וגברים שווים הם בזכויותיהם ואין הבדל ביניהם מכל בחינה שהיא וכי הם כולם בני אדם הזקוקים לחינוך. משעה שנשים יזכו לאותו חינוך שלו זוכים גברים אין ספק שלא תהיה כל הבחנה ביניהם, משום שבני האדם כעופות השמים זקוקים לשתי כנפיים — האחת זכר והאחרת נקבה. עופות אינם יכולים לעוף באמצעות כנף אחת בלבד וכל מום באחת הכנפיים מטיל נטל כבד על הכנף האחרת. כך גם עולם בני אדם, שתי ידיים לו; ומשעה שאחת מהם חסרה, יקצר כוחה של היד האחרת לעמוד במשימותיה. האל ברא את כל בני האדם והעניק להם תבונה וידע ונתן לכל אחד עיניים, אוזניים, ידיים ורגליים; הוא לא הפלה איש על פני רעהו. מדוע אפוא תהיינה נשים נחותות מגברים? הצדק האלוהי אינו מסכין לזאת. על פי הצדק האלוהי כל בני האדם נבראו שווים. אין אצל האל זכרים ונקבות. כל אדם שלבו טהור ומעשיו טובים מקובל יותר בעיני האל בין אם הוא איש בין אם אישה...

כאשר יזכה המין האנושי כולו לאותו סוג של חינוך תשרור אחווה בין המינים ובניין המלחמות יתמוטט, אך מלחמות לא יעברו מן העולם אלא לאחר מימוש היעדים הללו, משום שהבדלים בחינוך מביאים לידי מלחמות בעוד ששוויון בזכויות בין המינים מונע מלחמות.285

מודרניות וציוויליזציה

האל נתן לנו עיניים להביט בהן אל האופק ולהיאחז בכל אמצעי שיצעיד קדימה את הציוויליזציה ואת אמנות החיים; והוא נתן לנו יכולת שמיעה, כדי שבשומענו דברי חכמים ונבונים נלמד מהם כיצד לפעול לאור חכמתם; והאל נתן לנו חושים וכוחות פנימיים כדי להשתמש בהם בעת עשיית דברים המיטיבים עם האנושות. אנו נבדלים מכל יתר הברואים ביקום לסוגיהם בשכלנו הנוקב כדי שנעסוק בהתמדה בכל העניינים הכוליים והחלקיים, החשובים והרגילים וכדי להגן על מבצר הידע ולהיות אנו בעצמנו מוגנים על ידו וכן כדי שנקים בכל עת יסודות חדשים ונעשה מעשים מיוחדים ונדאג להפיצם בעולם לתועלתה של האנושות כולה. מה אציל ונכבד הוא האדם כאשר הוא ממלא את המוטל עליו ומה שפל ונקלה הוא כאשר הוא מכלה את חייו היקרים בעולם לריק ושקוע בקידום תועלותיו האנוכיות ומטרותיו הפרטיות וכשהוא מעלים עיניו מראיית צורכי הכלל. מה יפה היה אילו היה האדם, שהוא יצור תבוני המבין את ענייני החומר והרוח, משקיע את כוחותיו למען הנחלת הצדק וחיזוק הציוויליזציה.286

*

הצורך הדחוף והבוער ביותר הוא קידום החינוך. אי אפשר להעלות על הדעת את הצלחתה ושגשוגה של אומה מן האומות בלי פיתוח של נושא עתיר חשיבות זה. כן ראוי להבין כי בורות וטיפשות הם הגורם לירידתן של אומות ולהתדרדרות מצבן. אנו רואים שרוב בני האדם הם חסרי ידע גם בדברים רגילים ועל אחת כמה וכמה אין הם יודעים אמיתות כלליות ועניינים מורכבים של העולם המודרני שחובה להכירם.287

*

לפיכך יש דחיפות לכתוב מאמרים וספרים מועילים, שיקבעו באופן נהיר וברור מהם הצרכים של האנשים כיום, ומה יתרום לאושר ולהתקדמות המין האנושי. יש להדפיס כתבים אלה ולהפיצם ברחבי המדינה,* לכל הפחות על מנת לעורר את מנהיגי העם ולו במידת מה כדי שיקומו ויפעלו לפי אותם קווים ההולמים את כבודם. פרסום מחשבות נעלות הוא הכוח המניע בעורקי החיים; זוהי נשמת אפו של העולם. המחשבות הן כים נטול גבולות, וההשפעות ותנאי הקיום השונים הם כעין צורות נפרדות וגבולות נבדלים של הגלים; רק כאשר הים רותח עולים הגלים ומפיצים את פניני הידע שלהם על חוף החיים.288

*

עליך לדעת בידיעה וודאית שהאהבה היא סוד השליחות האלוהית והתגלותו של האל הרחמן; האהבה היא השפע הרוחני והיא אור המלכות ונשיפות רוח הקודש ברוח האדם; האהבה היא סיבת התגלותו של האל לאדם; האהבה היא הזיקה החיונית המתפשטת ממציאותם הריאלית של הדברים בכוח הבריאה האלוהית; האהבה היא האמצעי לאושר הגדול בעולם הרוחני והגופני כאחד והיא האור המנחה דרך באפילה. האהבה היא החוליה המחברת בין האל ובין הבריות בעולם ההוויה והיא הסיבה להתעלותה של כל נפש מוארת; האהבה היא החוק העצום בעולם ההוויה האלוהי הזה והיא הסדר היחיד המחבר בין היסודות הנבדלים, מרכיבם ומנהיגם בעולם החומר. האהבה היא הכוח המגנטי האוניברסלי המחבר בין הכוכבים ושאר גרמי השמים. האהבה היא המביאה לחשיפתם של הסודות הטמונים ביקום בכוח מחשבה עמוקה ואינסופית. האהבה היא רוח החיים הנושבת ביקום החומרי הכָּלֶה והיא הגורם לציוויליזציה של האומות בעולם החולף הזה. האהבה היא תהילתו הנעלה של כל עם השואף לגדולות.289

*

אור האמת הוא ההוראות השמיימיות ומידות המוסר האלוהי, המדיני והרוחני. בבואי אל הארץ הזאת* ראיתי שההתפתחות החומרית היא בדרגה הנעלית ביותר. הכלכלה, התעשייה, החקלאות וכל היבט אחר של התרבות החומרית היו בשיא שגשוגן בעוד שהתרבות הרוחנית הייתה בפיגור לעומתם. אך לאמיתו של דבר, התרבות החומרית היא בבחינת זכוכית בעוד שהתרבות הרוחנית היא בבחינת מנורה מאירה ורק משהן חוברות יחד הן עשויות להיהפך לתרבות מושלמת. התרבות החומרית היא כגוף עדין בעוד שהתרבות הרוחנית היא כנשמה ומשעה שהנשמה מתגלמת בגוף העדין הזה הוא מגיע לכלל שלמות.290

268 עבד אלבהאא, שיחות פריס, עמ׳ 41.

269 שם, עמ׳ 96.

270 עבד אלבהאא, סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 33.

271 עבד אלבהאא, שיחות פריס, עמ׳ 136.

272 שם, עמ׳ 89.

273 עבד אלבהאא, סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 138.

274 עבד אלבהאא, שיחות פריס, עמ׳ 110.

275 שם, עמ׳ 29.

276 שם, עמ׳ 107.

277 מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 150.

278 שם, מס׳ 198.

279 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, עמ׳ 469-468.

280 שם, עמ׳ 45-44.

281 כוכב המערב, כרך 5, גיליון 10 (1914), עמ׳ 154.

282 עבד אלבהאא, תשובות לכמה שאלות, מס׳ 4:84 [מִן מֻפַאוַדַֿאתִ־י־חַדְֿרַתִ־י־עבד אלבהאא, מס׳ 82].

283 מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 38.

284 עבד אלבהאא, לוחות נוספים (www.bahai.org/r/243477959)

285 עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, עמ׳ 175-174.

286 עבד אלבהאא, סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 3.

287 שם, עמ׳ 109.

288* הכוונה היא לפרס.

עבד אלבהאא, סוד הציוויליזציה האלוהית, עמ׳ 110-109.

289 מבחר מכתבי עבד אלבהאא, מס׳ 12.

290* כוונתו לארצות הברית. אלה דברים מתוך נאום שנשא עבד אלבהאא בכנסיית העלייה בניו יורק.

עבד אלבהאא, הפצה [של רעיון] השלום העולמי, עמ׳ 11.

נספח שני291

מבחר תפילות מפרי עטו של עבד אלבהאא עבאס

יְלָדִים

אֱלֹהַי, שְׁתֹל אֶת הַשָּׁתִיל הָרַךְ הַזֶּה בְּגַנֵּי חֲסָדֶיךָ

וְהַשְׁקֵהוּ מִמַּעַיְנוֹת טוּבֶךָ.

הַצְמִיחֵהוּ צְמִיחָה טוֹבָה בְּחַסְדְּךָ וּבְטוּבֶךְ.

אַתָּה הָאַדִּיר וְהַכֹּל־יָכוֹל.292

*

הוּא הַנֶּהְדָּר מִכֹּל.

אֱלֹהַי, אָב הָרַחֲמָן.

זֶהוּ פֶּרַח הַיַּקִנְתּוֹן שֶׁצָּמַח בְּגַן הָעֵדֶן

וְעָנָף שֶׁנָּבַט בְּפַרְדֵּס הַיְּדִיעָה.

אֱלֹהַי, עֲשֵׂהוּ פּוֹרֵחַ וְרַעֲנָן

בְּכָל עֵת וּבְכָל זְמַן

בְּכֹחָם שֶׁל מַשְּׁבֵי רוּחֲךָ.

הוֹי בַּעַל הַחֶסֶד,

עֲשֵׂהוּ מְשַׂגְשֵׂג וּמְלַבְלֵב

בְּשִׁפְעַת עַנְנֵי טוּבֶךָ.

הוֹי בַּעַל הָרַחֲמִים

לְךָ יָאֶה כָּל שֶׁבַח!293

*

רִבּוֹנִי, שְׁמֹר נָא עַל הַיְּלָדִים שֶׁנּוֹלְדוּ בְּיָמֶיךָ,

יָנְקוּ מִשְּׁדֵי אַהֲבָתֶךָ,

וְהִתְחַנְּכוּ בְּחֵיק הַשְׁגָּחַתֶךָ.

רִבּוֹנִי, הֲלֹא הֵם עָלִים שֶׁצָּמְחוּ בְּגַן יְדִיעַתֶךָ,

וַעֲנָפִים שֶׁלִּבְלְבוּ בִּשְׂדֵה חַסְדֶּךָ.

שִׂים חֶלְקָם בֵּין הַזּוֹכִים בַּחֲסָדֶיךָ,

וְהַעֲנֵק לָהֶם חַיִּים מִשִּׁפְעַת עֲנַן כְּבוֹדֶךָ.

אַתָּה הוּא הַנָּדִיב,

הָרַחֲמָן וְהָרַחוּם.294

*

אֱלֹהַי, רוֹאֶה אַתָּה שֶׁהַיְּלָדִים הַלָּלוּ

הֵם עַנְפֵי עֵץ הַחַיִּים,

וְצִפּוֹרֵי גַּן הַהַצָּלָה,

פְּנִינֵי רַחֲמֶיךָ הֵם,

וּוְרָדִים בְּפַרְדֵּס הַדְרָכַתְךָ הַנְּכוֹחָה.

נְשַׁבְּחָךְ וְנַקְדִּישָׁךְ, רִבּוֹנֵנוּ.

נִשָּׂא תְּפִלָּה אֶל מַלְכוּת רַחֲמֶיךָ

לְמַעַן תַּעֲשֵֹנוּ מְאוֹרוֹת הַדְרָכָה נְכוֹחָה

וְכוֹכְבֵי אֹפֶק עֻזֶּךָ הַנִּצְחִי בְּקֶרֶב בְּרִיּוֹתֶיךָ.

לַמְּדֵנוּ דַּעַת, הוֹי בַּהַאאֻ אלְאַבְּהַא.295

הַהוֹלְכִים לְבֵית עוֹלָמָם

אֱלֹהַי, מוֹחֵל הָעֲווֹנוֹת,

שׁוֹפֵעַ הַחֲסָדִים וּמַרְחִיק הַפֻּרְעָנוּיוֹת.

נוֹשֵׂא אֲנִי תְּפִלָּתִי אֵלֶיךָ

שֶׁתִּמְחַל לַחוֹטְאִים שֶׁנִּפְרְדוּ מִלְּבוּשָׁם הַגּוּפָנִי

וְעָלוּ אֶל הָעוֹלָם הָרוּחָנִי.

רִבּוֹנִי, טַהֲרֵם מֵעֲוֹנוֹתֵיהֶם.

הָסֵר מֵעֲלֵיהֶם יְגוֹנוֹתֵיהֶם.

הַָמֵר אֲפֵלָתָם בְּאוֹר

וְהַכְנִיסֵם אֶל גַּן הַשִּׂמְחָה.

רָחְצֵם בְּמֵי טָהֳרָה

וְזַכֵּם בִּרְאִיַּת הִתְגַּלּוּיוֹתֶיךָ בִּמְרוֹמֵי הָהָר.

אַתָּה הַסּוֹלֵחַ וְהַמּוֹחֵל

וְאַתָּה הוּא הָרַחֲמָן וְהָרַחוּם.296

הָאֱנוֹשׁוּת

אֱלֹהַי, הַמִּתְגַּלֶּה בָּאֲמִתּוֹת הַמְּאִירוֹת

הִתְגַּלּוּת שֶׁל דַּעַת וְהַדְרָכָה נְכוֹחָה

וְאַתָּה הוּא הַמַּבְדִּילָן מִכָּל הַהֲוָיוֹת שֶׁבַּיְּקוּם

בַּחֶסֶד הֶעָצוּם הַזֶּה הַמַּקִּיף אֶת כָּל הַדְּבָרִים.

אַתָּה הַחוֹנֵן אוֹתָם דַּעַת

לְהָבִין אֶת אֲמִתּוֹת הַדְּבָרִים הַנִּמְצָאִים

וְאַתָּה הַמְּגַלֶּה אֶת הַסּוֹדוֹת הַטְּמִירִים

וּמוֹצִיאָם מֵעוֹלָם הַהֶעְלֵם אֶל הָעוֹלָם הַנִּגְלֶה.

אַתָּה הַמְיַחֵד בְּרַחֲמֶיךָ אֶת מִי שֶׁתַּחְפֹּץ.

רִבּוֹנִי, עֲזֹר לְאוֹהֲבֶיךָ לְהַשִּׂיג

אֶת יְדִיעַת הַמַּדָּעִים וּשְׁלַל הָאֳמָנוּיוֹת

וְלַעֲמֹד עַל הַסּוֹדוֹת הַצְּפוּנִים בַּאֲמִתּוֹת הַהֲוָיוֹת.

לַמְּדֵם אֶת הָרְמָזִים הַחֲבוּיִים

בְּמַהוּת הַדְּבָרִים הַנִּמְצָאִים

וַעֲשֵׂם אוֹתוֹת שֶׁל הַדְרָכָה נְכוֹחָה בְּקֶרֶב בְּרִיּוֹתֶיךָ

וְאוֹרוֹת מַזְהִירִים בָּעוֹלָם הַזֶּה,

עוֹלַם הַבְּרִיאָה הָרִאשׁוֹנָה.

עֲשֵׂם מַנְהִיגִים הַמּוֹרִים עַל דַּרְכֶּךָ

וְשׁוֹאֲפִים אֶל מַלְכוּתֶךָ.

אַתָּה הוּא בַּעַל הַיְּכֹלֶת וְהַשִּׁלְטוֹן

הָאַדִּיר, הָאָצִיל וְהֶעָצוּם.297

הַדְרָכָה וְסַעַד רוּחָנִיִּים

אֵלִי, אֵלִי!

זֶהוּ עַבְדְּךָ הַמֵּאִיר וּמְשָׁרְתְךָ הָרוּחָנִי

הַבָּא אֵלֶיךָ וְשָׂם מְגַמַּת פָּנָיו לִקְרָאתֶךָ

מַכִּיר הוּא בְּאַחְדוּתְךָ וּמוֹדֶה בִּיחִידוּתְךָ

וְקוֹרֵא בְּשִׁמְךָ בְּקֶרֶב הָאֻמּוֹת

וּמַנְחֶה אֶת בְּנֵי הָאָדָם אֶל מַעְיַן רַחֲמֶיךָ,

הוֹי רִבּוֹנִי הַנָּדִיב,

הַמַּשְׁקֶה אֶת הַמְבַקְּשִׁים לִשְׁתּוֹת מִכּוֹס הַהַדְרָכָה הַנְּכוֹחָה

הַשּׁוֹפַעַת אֶת יֵין חַסְדּוֹ הַגָּדוֹל.

רִבּוֹנִי, עֲזֹר לוֹ בְּכָל עִנְיָנָיו

וְלַמְּדֵהוּ אֶת סוֹדְךָ הַכָּמוּס

זְרֵה עָלָיו אֶת פְּנִינֶיךָ הַחֲבוּיוֹת

וַעֲשֵׂהוּ דֶּגֶל מִתְנוֹסֵס עַל גַּלֵּי רוּחוֹת בִּרְכַּת שָׁמֶיךָ

הַשּׁוֹפַעַת מִמְּרוֹמֵי הַמְּצוּדוֹת

וַעֲשֵׂהוּ מַעְיָן נוֹבֵעַ מֵי טָהֳרָה.

הָאֵר אֶת הַלְּבָבוֹת בְּאוֹר הַמְּנוֹרָה הַמְּאִירָה,

הַמְּגַלָּה אֶת אֲמִתּוֹת הַדְּבָרִים

לְאַנְשֵׁי הַמַּעֲלָה הַנְּדִיבִים מִקֶּרֶב בְּרִיּוֹתֶיךָ.

הוֹי רִבּוֹנִי הַמּוֹחֵל וְסוֹלֵחַ.

אַתָּה הוּא הַכֹּל־יָכוֹל,

בַּעַל הַשִּׁלְטוֹן, הָאַדִּיר וְהַנָּדִיב.

אַתָּה הוּא הָרִבּוֹן וְהָרַחוּם.298

*

אֵלִי, אֵלִי!

אֵלֶּה הֵם עֲבָדֶיךָ הַחֲלוּשִׁים

וּמְשָׁרְתֶיךָ הַנֶּאֱמָנִים

וְשִׁפְחוֹתֶיךָ הַכְּנוּעוֹת לִדְבָרְךָ הַנַּעֲלֶה

הַמַּרְכִּינוֹת רֹאשָׁן עַל סַף בֵּיתְךְ הַמּוּאָר.

הֵן הִכִּירוּ בְּאַחְדוּתְךָ אֲשֶׁר הוֹפִיעָה כְּהוֹפָעַת הַשֶּׁמֶשׁ בַּצָּהֳרַיִם

שָׁמְעוּ אֶת קְרִיאָתְךָ הַבּוֹקַעַת מֵחֵיק מַלְכוּתְךָ הַנִּסְתֶּרֶת

וְנַעֲנוּ לָהּ בִּלְבָבוֹת פּוֹעֲמִים בְּאַהֲבָה וּבְנֶאֱמָנוּת.

רִבּוֹנִי, הַשְׁפַּע עַל הַכֹּל גִּשְׁמֵי רַחֲמֶיךָ

וְרַוֵּה אֶת הַכֹּל בְּעַנְנֵי חַסְדֶּךָ.

הַצְמִיחֵם צְמִיחָה פֹּוֹרִיָּה בְּגִנּוֹת עֵדֶן.

עֲשֵׂה גַּנִּים אֵלֶּה מוֹרִיקִים, מְלַבְלְבִים וּפוֹרִיִּים

בְּכֹחַ שִׁפְעַת עַנְנֵי אַחְדוּתְךָ.

עֲשֵׂה שֶׁיִּהְיוּ פְּרָחֶיהָ רָוִים בְּמֵי אַגְּנֵי הַחֶסֶד.

אַתָּה הוּא הַכֹּל־יָכוֹל, הַנַּעֲלֶה, הָאַדִּיר, הַמְקַיֵּם אֶת הָאָרֶץ וְאֶת הַשָּׁמַיִם.

אֵין אֱלוֹהַּ אֶלָּא אַתָּה, רִבּוֹן הָאוֹתוֹת הַבְּרוּרִים.299

*

אֵלִי, אֵלִי!

הַעֲנֵק לִי אֶת כּוֹס הַנְּתִינָה

וְהָאֵר פָּנַי בְּאוֹר הַהַדְרָכָה הַנְּכוֹחָה.

חַזְּקֵנִי וְאַמְּצֵנִי בִּנְתִיב הַנֶּאֱמָנוּת

וּנְחֵנִי לִדְבֹּק בִּבְרִיתְךָ הָאֵיתָנָה מִכֹּל.

שִׂים חֶלְקִי בֵּין עֲבָדֶיךָ בָּרֵי הַלֵּבָב

וּפְתַח לִי שַׁעֲרֵי רְוָחָה.

הַרְאֵה לִי אֶת דֶּרֶךְ הַיְּשׁוּעָה

וְכַלְכְּלֵנִי מֵאוֹצְרוֹת הַשָּׁמַיִם

בִּדְרָכִים שֶׁלֹּא אֵדָעֵם.

נְחֵנִי אֶל שִׁפְעַת נְדִיבוּתְךָ

וַאֲיַחֵד אֶת כָּל הֲוָיָתִי אֵלֶיךָ

הוֹי רַחְמָן וְרַחוּם.

הוֹי אַתָּה, שֶׁהַבְּרִית הַכְּרוּתָה אִתְּךָ יַצִּיבָה וְאֵיתָנָה.

אַתָּה הָרַחֲמָן וְהַנָּדִיב.

וְהַשֶּׁבַח לָאֵל רִבּוֹן הָעוֹלָמִים.300

*

אֵלִי, אֵלִי!

זֶהוּ צִפּוֹר קְצוּץ־כְּנָפַיִם, שֶׁמְּעוֹפוֹ אִטִּי.

עָזְרֵהוּ וְאַמֵּץ כּוֹחוֹ לְהַצְלִיחַ בִּמְעוֹפוֹ

לְרַחֵף בְּשִׂמְחָה רַבָּה וּמַרְנִינָה בֶּחָלָל הַבִּלְתִּי מֻגְבָּל

לְמַעַן יִשָּׂא שִׁיר שֶׁבַח וּתְהִלָּה בְּשִׁמְךָ הַנַּעֲלֶה מִכֹּל

וּלְמַעַן יִשְׂמְחוּ אָזְנַיִם בִּקְרִיאָתוֹ

וְיָגִילוּ הָעֵינַיִם הַחוֹזוֹת בְּאוֹתוֹת הַדְרָכַתְךָ הַנְּכוֹחָה.

רִבּוֹנִי, גַּלְמוּד, יָחִיד וָדַל אָנֹכִי.

אֵין לִי עוֹזֵר וְסוֹמֵךְ אֶלָּא אַתָּה

וְלֹא מָגֵן וּמַחֲסֶה אֶלָּא אַתָּה.

הַצְלַח דַּרְכִּי לְעָבְדֶךָ ועָזְרֵנִי בְּצִבְאוֹת מַלְאָכֶיךָ.

תְּמֹךְ בִּי בְּמַאֲמַצַּי לְרוֹמֵם וּלְנַשֵּׂא אֶת דְּבָרְךָ בָּעוֹלָם

וְחֹן אוֹתִי בְּחָכְמַתְךָ בְּקֶרֶב בְּרוּאֶיךָ.

אַתָּה עוֹזֵר הַדַּלִּים וְתוֹמֵךְ הַכְּנוּעִים.

אַתָּה הוּא הַכֹּל־יָכוֹל, הָאַדִּיר וְהַנִּבְחָר.301

*

אֵלִי, אֵלִי!

רוֹאֶה אַתָּה אֶת הֶחָלוּשׁ הַזֶּה מְיַחֵל לְכֹחַ הַמַּלְכוּת

וְאֶת הָאֶבְיוֹן הַזֶּה מְקַוֶּה לִזְכּוֹת בְּאוֹצְרוֹת שָׁמֶיךָ

וְאֶת הַצָּמֵא הַזֶּה מִשְׁתּוֹקֵק לְמַעְיַן חַיֵּי הַנֶּצַח

וְאֶת הַנִּדְכָּא הַזֶּה נִכְסָף לְהַחְלָמָה

הָרְווּיָה בְּרַחֲמֶיךָ הַשּׁוֹפְעִים

שֶׁאוֹתָם הוֹעַדְתָּ לַעֲבָדֶיךָ הַנִּבְחָרִים

שׁוֹכְנֵי מַלְכוּתְךָ הַנַּעֲלֵית.

רִבּוֹנִי, אֵין לִי תּוֹמֵךְ וְלֹא מֵגֵן אֶלָּא אַתָּה

וְלֹא עוֹזֵר אֶלָּא אַתָּה.

עָזְרֵנִי בְּכֹחַ מַלְאָכֶיךָ

לְהָפִיץ אֶת מַשְּׁבֵי קְדֻשָּׁתְךָ וְתוֹרוֹתֶיךָ

בְּקֶרֶב מֵיטַב בְּרוּאֶיךָ.

רִבּוֹנִי, הַרְחִיקֵנִי מִזּוּלָתְךָ

וַעֲשֵׂנִי אָחוּז בְּהַשְׁגָּחַתְךָ,

נֶאֱמָן לְדָתְךָ

אֵיתָן בְּאַהֲבָתִי אֵלֶיךָ.

מְמַלֵּא אַחַר מָה שֶׁצִּוִּיתַנִי בְּסִפְרְךָ.

אַתָּה הוּא הַכֹּל־יָכוֹל

הָאַדִּיר וְרַב הַכֹּחַ.302

תפילה בעת הביקור בהיכל עבד אלבהאא303

תפילה זו נישאת בהיכל עַבְּדֻ אלבַּהַאא ומשמשת גם תפילה פרטית. המתפלל תפילה זו בהכנעה ובדבקות יביא שמחה ללבו של עבד האל הטמון כאן; יהיה זה כאילו פְּגָשׁוֹ פנים אל פנים.

אֵל אַדִּיר בּוֹרֵא עוֹלָם!

אֵלִי, אֵלִי!

אֶת כַּפִּי אֶפְרֹשׂ אֵלֶיךָ בִּתְפִלָּה בְּעֶרְגָּה וּבְחֶרְדַת קֹדֶשׁ.

צוֹפֶה לְחַסְדֶּךָ אָבוֹא לְפָנֶיךָ.

אֶתְאַבֵּק בַּעֲפַר מִפְתַּנְךָ אֲשֶׁר נִתְקַדֵּשׁ וְנִתְעַלָּה מֵעַל וּמֵעֵבֶר לִידִיעַת חֲכָמִים וּנְבוֹנִים, אַנְשֵׁי הָאֵל.

וְאַתָּה, אָנָּא הַבֵּט אֶל עַבְדְּךָ הַכָּנוּעַ וְהֶעָלוּב

הָעוֹמֵד בְּשַׁעַר יִחוּדֶךָ

לְנֹכַח הֶרֶף עַיִן מִמַּבַּטְךָ מָלֵא הָרַחֲמִים

וְשַׁקַּע־נָא אוֹתוֹ בְּיַם חֶמְלַת נִצְחֶךָ.

הוֹי רִבּוֹנִי, הֵן עַבְדְּךָ הוּא, שְׁבוּר לֵב, עָנִי מִמַּעַשׂ,

בֶּן לִוְיַתְך הֶעָלוּב וְהַנִּרְעָשׁ, אָסוּר בִּכְבָלָיו,

עוֹרֵג אֵלֶיךָ, מִתְחַנֵּן אֶלֶיךָ, וּמַשְׁלִיךְ יְהָבוֹ עָלֶיךָ,

נוֹשֵׂא נַפְשׁוֹ בִּתְחִנָּה לְפָנֶיךָ.

קָרֹא יִקְרָא אֵלֶיךָ,

יִשְׁפֹּךְ שִׂיחוֹ וְיֹאמַר:

הוֹי אֵלִי, חַזֵּק נָא יָדַי לְשָׁרֵת אֶת אֲהוּבֶיךָ,

אַמֵּץ כּוֹחִי לְמַעַן אֶעֱבֹד אֶת כְּבוֹד יִחוּדְךָ,

הַקְרֵן מִמִּצְחִי אוֹר בּוֹהֵק שֶׁל עֲבוֹדַת הַקֹּדֶשׁ בְּחַצְרוֹת קָדְשֶׁךָ,

תֵּן לִי לְהַקְרִיב בִּקְדֻשָּׁה אֶת כָּל כֻּלִּי בְּמַלְכוּת עֻזֶּךָ,

עָזְרֵנִי נָא לְהַתְמִיד בְּהַקְרָבָה בְּרַחֲבַת רִבּוֹנוּתְךָ.

הוֹי רִבּוֹנִי, הַשְׁקֵנִי מִגְּבִיעַ חֹסֶר הָעַצְמִיּוּת

הַלְבִּישֵׁנִי בִּבְגָדָיו, וְהַטְבִּיעֵנִי בְּיַמּוֹ.

עֲשֵׂנִי כְּעָפָר לְרַגְלֵי אֲהוּבֶיךָ,

וְאֶת נִשְׁמָתִי עֲשֵׂה כִּגְאֻלָּה לַאֲדָמָה,

אֲשֶׁר דָּרְכוּ עָלֶיהָ כַּפּוֹת רַגְלֵי חֲסִידֶיךָ בְּלֶכְתָּם בְּדַרְכֶּךָ.

בִּתְפִלָּה זוֹ יִקְרָא אֵלֶיךָ עַבְדְּךָ בֹּקֶר וָעֶרֶב.

אֵל עֶלְיוֹן, מַלֵּא רְצוֹנוֹת לִבּוֹ

מַלְּאֵהוּ אוֹר וְשַׂמְּחֵהוּ לְמַעַן יְשָׁרֵת אֶת מַטְּרוֹתֶיךָ.

הֵן אַתָּה הוּא הַנָּדִיב וְהָרַחוּם הַמַּאֲצִיל מֵחַסְדּוֹ

מָלֵא חֶמְלָה, רַב הַחֶסֶד, אַב הָרַחֲמִים.

291 נספח זה מובא כאן בתרגומו של מאיר מ׳ בר־אשר; כל התפילות הכלולות בו מופיעות גם בקובץ ״לקט תפילות בהאיות״, הוצאת הקתדרה לחקר הדת הבהאאית, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, תשפ״ד.

292* נספח זה מובא כאן בתרגומו של מאיר מ׳ בר־אשר; כל התפילות הכלולות בו מופיעות גם בקובץ ״לקט תפילות בהאיות״, הוצאת הקתדרה לחקר הדת הבהאאית, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים, תשפ״ד.

מתוך הקובץ תפילות בהאיות ולוחות לילדים, מס׳ 10.

293 שם, מס׳ 11.

294 שם, מס׳ 17.

295 שם, מס׳ 20.

296 תפילות בהאיות, עמ׳ 41.

297 שם, עמ׳ 116-115.

298 שם, עמ׳ 177-176.

299 שם, עמ׳ 178-177.

300 ראו “Additional Prayers Revealed by ‘Abdu’l-Bahā,” Bahā’ī Reference Library. www.bahai.org/library/authoritative-texts/abdul-baha/additional-prayers-revealed-abdul-baha/482956575/1#196496356.

301 תפילות בהאיות, עמ׳ 217-216.

302 שם, עמ׳ 219-218.

303 תפילה זו מובאת כאן בתרגומו של משה שרון.

רשימת הקיצורים הביבליוגרפיים

אִגִ׳אה, שליח השלום

Egea, Amīn. The Apostle of Peace: A Survey of References to ‘Abdu’l-Bahā in the Western Press 1871-1912. Vol. I. Oxford: George Ronald, 2017.

אובר, הקונגרס הבהאאי

Ober, Harlan F. “The Bahā’ī Congress at Green Acre.” Star of the West 16, no. 5 (August 1925), pp. 525-531.

אח׳תרח׳אורי, ״העולם הערבי״

Akhtarkhavari, Nesreen. “The Arab World.” In The World of the Bahā’ī Faith, edited by Robert H. Stockman, New York: Routledge, 2022. pp. 513-531.

אייבס, שערי חרות

Ives, Howard Colby. Portals to Freedom. Oxford: George Ronald, 1983.

אלקן, ״האויב הנצחי של האסלאם״

Alkan, Necati. “‘The Eternal Enemy of Islam’: Abdullah Cevdet and the Bahā’ī Religion.” Bulletin of SOAS 68, no. 1 (2005), pp. 1-20.

_____, התנגדות והטרודוקסיה

_____. Dissent and Heterodoxy in the Late Ottoman Empire: Reformers, Bābīs and Bahā’īs. Piscataway, NJ, USA: Gorgias Press, 2010.

_____, ״הטורקים הצעירים״

_____. “The Young Turks and the Bahā’īs in Palestine.” In Late Ottoman Palestine: The Period of Young Turk Rule, edited by Eyal Ginio and Yuval Ben Bassat, London: I.B. Tauris, 2011. pp 260-278.

_____, ״מדחת פאשא ועבד אלבהאא בעכו״

_____. “Midhat Pāshā and ‘Abdu’l-Bahā in ‘Akkā: The Historical Background of the Tablet of the Land of Ba.” Bahā’ī Studies Review 13 (2005), pp. 1-13.

_____, ״עבד אלבהאא עבאס״

_____. “‘Abdu’l-Bahā ‘Abbās.” In The World of the Bahā’ī Faith, edited by Robert H. Stockman. Routledge, 2021. doi.org/10.4324/9780429027772.

_____, ״תנועות רפורמה עות׳מאניות״

_____. “Ottoman Reform Movements and the Bahā’ī Faith.” In Studies in Modern Religions, Religious Movements and the Bābī-Bahā’ī Faiths, edited by Moshe Sharon, Leiden: Brill, 2004. pp. 253-274.

אמאנת, תחיה וחידוש

Amanat, ‘Abbas. Resurrection and Renewal: The Making of the Babi Movement in Iran, 1844-1850. Ithaca and London: Cornell University Press, 1989.

ג׳ון אסלמונט. בהאא אללה והתקופה החדשה

Esslemont, J. E. Bahā’u’llāh and the New Era: An Introduction to the Bahā’ī Faith. London, 1923; Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1980.

אפרוח׳תה, זכרונות של תשע שנים בעכו

Afroukhteh, Youness. Memories of Nine Years in ‘Akkā. Oxford: George Ronald, 2003.

ארבּאבּ, ״קידום השיח״

Arbab, Farzam. “Promoting a Discourse on Science, Religion, and Development.” In The Lab, the Temple, and the Market: Reflections at the Intersection of Science, Religion, and Development. Ottawa: International Development Research Centre, 2000. www.ruhi.org/resources/idrc/ev-88053-201-1-DO_TOPIC.html

ארכיון המדינה

Israel State Archives: official British Mandate correspondence, including that between ‘Abdu’l-Bahā, Lord Samuel, the Assistant District Governor of the Northern District (Haifa), and the Bahā’ī Spiritual Assembly in Haifa.

ארסלאןּ, ״ביקור מנהיג הדת הבאבית״

Arslan, Amīr Amīn. “Une Visite au Chef du Babisme.” Revue bleue: politique et littéraire, 4th ser., vol. 4. Paris, 1896, pp. 314-316.

אשבי, יומן פלשתינה

Ashbee, C. R. A Palestine Notebook, 1918-1923. Garden City, NY: Doubleday, Page & Co., 1923.

בדי, ״מַשְׁרִקֻ אלאַדְ׳כַּאר״

Badie, Julie. “Mashriqu’l-Adhkār,” in The Bahā’ī Encyclopedia. Wilmette, IL: National Spiritual Assembly of the Bahá’ís of the U.S., 2009. www.bahai-encyclopedia-project.org/.

בהאא אללה, אלכתאב אלאקדס

המקור הערבי: אלכתאב אלאקדס, מהדורת בית הצדק העולמי, נדפס בקנדה, ללא תאריך

תרגום עברי: הספר הקדוש ביותר, תרגם מן המקור והוסיף פירוש ״מאיר סתומות״ משה שרון, בתוך משה שרון הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה הספר הקדוש ביותר, ירושלים, הוצאת כרמל, תשס״ה/2005, עמ׳ 303-175.

תרגום אנגלי:

_____. The Kitāb-i-Aqdas: The Most Holy Book. Haifa: Bahā’ī World Centre, 1992.

_____, זימון אדון הצבאות

_____. The Summons of the Lord of Hosts. Haifa: Bahā’ī World Centre, 2002.

_____, ימי זיכרון

_____. Days of Remembrance: Selections from the Writings of Bahā’u’llāh for Bahā’ī Holy Days. Haifa: Bahā’ī World Centre, 2016.

_____, כתאב אלעהד

_____. “Kitāb al-‘Ahd” [Book of the Covenant], in Tablets of Bahā’u’llāh revealed after the Kitāb al-Aqdas. Wilmette, IL, USA: Bahā’ī Publishing Trust, 1988.

_____, לוח לארץ באא׳

_____. Lawḥ-i-Arḍ-i-Bā (Tablet to the Land of Bā), Tablets of Bahā’u’llāh, no. 16.

_____, משכן האחדות

_____. The Tabernacle of Unity. Haifa: Bahā’ī World Centre, 2006.

בולס, ״תיאור קצר״

Bolles, May Ellis. “A Brief Account of Thomas Breakwell.” The Bahā’ī World: An International Record 7, pp. 707-711.

בושרואי, ב׳, בצל מוקד הברית

Bushru’i, Badi. Dar Zili Shajarih-i Mithaq Khatirati (Under the shadow of the centre of the covenant). Diary of the author, compiled by Suheil Bushru’i and Ashkan Monfared. Madrid: Fundación Nehal, 2015.

_____, ״אמין אלריחאני ואחדות הדת״

_____. “Ameen Rihani and the Unity of Religion: The Politics of Time and the Politics of Eternity.” The Journal of Bahā’ī Studies 24, no. 3/4 (2014), pp. 39-47.

_____, ״הגותו וכתביו של אמין אלריחאני״

_____. “The Thought and Works of Ameen Rihani.” Lecture delivered on March 15, 1998, at the Al-Hewar Center, Washington. Accessed 2 April 2022. www.alhewar.com/Bushrui_Rihani.html

בושרואי, ס׳, עבאס אפנדי

Bushru’i, Suheil. ʻAbbās Afandī fī al-dhikrā al-miʼawīyah li-ziyāratihi ilā Miṣr (1910-1913) (‘Abbās Effendi: on the centenary of his visit to Egypt 1910-1913). Beirut: Manshūrāt al-Jamal, 2010.

בושרואי, ס׳ וג׳ו ג׳נקינס, ח׳ליל ג׳בראן: אדם ומשורר

_____. and Joe Jenkins. Kahlil Gibran: Man and Poet. Oxford: Oneworld, 1998.

בטס־רזאוי ומחמודי, ״תפיסת השלום הבהאאית״

Betts Razavi, Tiffani, and Hoda Mahmoudi. “A Bahā’ī Concept of Peace as a Resource for Peace Education: Case Study of ‘The Problem of Prejudice.’” Journal of Peace Education (2022), pp. 1-23.

בית הצדק העולמי, מבחר כתבים

Universal House of Justice. Selected Messages. www.bahai.org/library/authoritative-texts/the-universal-house-of-justice/

בלומפילד, הדרך הראשית הנבחרת

Blomfield, Sarah Lady. The Chosen Highway. London: Bahā’ī Publishing Trust, 1940; Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1967.

_____ ושוגי אפנדי, פטירתו של עבד אלבהאא

_____. and Shoghi Effendi. The Passing of ‘Abdu’l-Bahā. Haifa: Rosenfeld Bros, 1922. Reprinted as “An Account of the Passing of ‘Abdu’l-Bahā.” The Bahā’ī World: An International Record 15 (1968-1973): 113-24. Haifa: Bahā’ī World Centre, 1976.

בליוזי, הבאב

_____. The Bab: The Herald of the Day of Days: George Ronald, 1973.

_____, עבד אלבהאא

Balyuzi, H. M. ‘Abdu’l-Bahā: The Centre of the Covenant of Bahā’u’llāh. Oxford: George Ronald, 1971.

בלנג׳ר, הבהאאי הצרפתי הראשון

Ballanger, Yann and Parivash Ardei Amini. Hippolyte Dreyfus-Barney: Premier Bahā’ī français. Paris: Éditions bahā’īes France, 2021.

בן־צבי, ר׳ י׳, אנו עולים

בן־צבי, רחל ינאית. אנו עולים. תל־אביב (עם עובד) 1959, עמ׳ 222-221.

בנאני, ״כתבי עבד אלבהאא״

Banani, Amin. “The Writings of ‘Abdu’l-Bahā.” World Order (Fall 1971), pp. 67-74. www.bahai.org/documents/essays/banani-amin/writings-abdul-baha.

בראון, חומרים ללימוד הדת הבאבית

_____. Materials for the Study of the Bābī Religion. Cambridge: Cambridge University Press, 1918.

_____, סיפורו של נוסע

Browne, Edward Granville. Introduction to A Traveller’s Narrative Written to Illustrate the Episode of the Bāb 2. Cambridge: Cambridge University Press, 1891.

ברנמן, ״עבד אלבהאא והסטודנטים הבהאאים״

Breneman, Reed. “’Abdu’l-Bahā and the Bahā’ī Students.” The Bahā’ī World, October 22, 2021. bahaiworld.bahai.org/library/abdul-baha-and-the-bahai-students/. Based on “The Bahá’í Students and American University of Beirut in the Early 20th Century.” Author’s MA thesis, American University of Beirut, 2008.

גולדציהר, יומן

Goldziher, Ignaz. Tagebuch, edited by Alexander Scheiber. Leiden, 1978.

ג׳ונסון וקרוסינג, העולם באמצעות הדת

Johnson, Todd, and Peter F. Crossing. “The World by Religion.” Journal of Religion and Demography 6, no. 1 (2019), pp. 1-86. doi.org/10.1163/2589742X-00601001.

גורן, ״חסן ביי שכרי״

Goren, Tamir. “Hasan Bey Shukri and His Contribution to the Integration of Jews in the Haifa Municipality at the Time of the British Mandate.” British Journal of Middle Eastern Studies 33, no 1 (2006), pp. 19-36.

דאי, מסע אל הר

Day, Michael V. Journey to a Mountain: 1850-1921. Oxford: George Ronald, 2017.

הארדג, ״סקיצה קצרה״

Hardegg, Georg David. “A Brief Sketch of the Story of a Sect among the Muhammadans in Persia,” dated 15 June 1871. Süddeutsche Warte, weekly magazine of the Templer society (20 July 1871), pp. 113-114.

הוג׳נסון, הארת הרקיע המערבי

Hogenson, Kathryn Jewett. Lighting the Western Sky: The Hearst Pilgrimage and the Establishment of the Bahā’ī Faith in the West. Oxford: George Ronald, 2010.

הולינגר, ״מובלעת איראנית בביירות״

Hollinger, Richard. “An Iranian Enclave in Beirut: Baha’i Students at the American University of Beirut, 1906-1948.” In Distant Relations: Iran and Lebanon in the Last 500 Years, edited by H.E. Chehabi and Rula Jurdi. Oxford: Centre for Lebanese Studies, 2006.

הנליי, ״להתחיל בכפר״

Hanley, Paul. “Begin with the Village.” The Bahā’ī World, May 23, 2019. bahaiworld.bahai.org/library/begin-with-the-village/

הנליי, עדסיה

_____. ‘Adasiyye [Adasiyyih] – The Story of ‘Abdu’l-Bahā’s Model Farming Community. Evanston IL: Bahā’ī Publishing, 2024.

הרבט וסוסנווסקי, באוהאוס בכרמל

Herbert, Gilbert and Silvina Sosnowski. Bauhaus on the Carmel and the Crossroads of Empire: Architecture and Planning in Haifa during the British Mandate. Jerusalem: Yad Yitzhak Ben-Zvi, 1993.

והמן, מאה שבעים וחמש שנים של רדיפות

Vahman, Fereydun. 175 Years of Persecution: A History of the Bābīs & Bahā’īs of Iran. Oneworld, 2019.

ווארד, 239 ימים: מסעו של עבד אלבהאא לאמריקה

Ward, Allan L. 239 Days: ʻAbdu’l-Bahā’s Journey in America. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1979.

ויינברג, ליידי בלומפילד

Weinberg, Robert. Lady Blomfield, Her Life and Times. Oxford: George Ronald, 2012.

_____, שגריר לאנושות

_____. Ambassador to Humanity: A Selection of Testimonials and Tributes to ‘Abdu’l-Bahā. Oxford: George Ronald, 2020.

זרקאני, יומן

Zarqānī, Mīrzā Maḥmūd-i-. Maḥmūd’s Diary: The Diary of Mīrzā Maḥmūd-i-Zarqānī Chronicling ‘Abdu’l-Bahā’s Journey to America. Translated by Mohi Sobhani with Shirley Macias. Oxford: George Ronald, 1998.

ח׳אדם, הקדמה

Khadem, Riaz. Prelude to the Guardianship. Oxford: George Ronald, 2014.

ח׳אן, ג׳ א׳, חייה ומורשתה של באהיה ח׳אנום

Khan, Janet A. Prophet’s Daughter: The Life and Legacy of Bahīyyih Khānum, Outstanding Heroine of the Bahā’ī Faith. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 2005.

_____, וח׳אן פ׳, קידום נשים

_____. and Peter J. Khan. Advancement of Women: A Bahā’ī Perspective. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1998.

חידר עלי, בִּהְגֻ׳תוּ־סֻֿדוּר

Haydar ‘Ali, Mirza. Bihjutu’s-Sudur. Bombay: Parsi Press, 1913.

טאהרזאדה, בריתו של בהאא אללה

Taherzadeh, Adib. The Covenant of Bahā’u’llāh. Oxford: George Ronald, 1992.

_____, התגלותו של בהאא אללה

_____. The Revelation of Bahā’u’llāh, Vol. 4: Mazra‘ih and Bahjī. Oxford: George Ronald, 1987.

טיודור פול, כתיבה מהשטח

Tudor Pole, Wellesley. Writing on the Ground. London: Neville Spearman, 1968.

יזדאני, כתביו ואמירותיו של עבד אלבהאא

Yazdani, Mina. “Writings and Utterances of ‘Abdu’l-Bahā.” In The World of the Bahā’ī Faith, edited by Robert H. Stockman. Routledge, 2021. doi.org/10.4324/9780429027772.

יזדי, זכרונות על עבד אלבהאא

Yazdi, Ali M. “Memories of ‘Abdu’l-Bahā.” The Bahā’ī World: An International Record 18, (1979-1983), pp. 907-11.

יפה, דור מעפילים

יפה, הלל. דור מעפילים. מהדורה שנייה, ירושלים, 1971.

_____, ״דר׳ הלל יפה״, משרד הבריאות

hy.health.gov.il/eng/?CategoryID=266&ArticleID=105.

כוכב המערב

Star of the West, a US Bahā’ī newsletter published between 1910 and 1935.

כרמל, חיפה העות׳מאנית

Carmel, Alex. Ottoman Haifa: A History of Four Centuries under Turkish Rule. London: I.B. Tauris, 2010.

לנגפלדט, השפעתה של השפעת הספרדית

Langfeldt Lind, Kjell J. The Impact of the 1918 Spanish Influenza Pandemic on Greater Syria. MA diss., School of Oriental and African Studies, 2012.

״לקט תפילות בהאיות״

״לקט תפילות בהאיות״. תרגם מערבית ומפרסית מאיר מ׳ בר־אשר, בהוצאת הקתדרה לחקר הדת הבהאאית, האוניברסיטה העברית, תשפ״ד/2024.

מאונט, מודרניות בעייתית

Mount, G.E. “A Troubled Modernity: W.E.B. Du Bois, ‘The Black Church’, and the Problem of Causality,” in Mottahedeh, N. (eds.) ‘Abdu’l-Bahā’s Journey West (New York: Palgrave Macmillan, 2013), pp. 85-110.

מואיד, זכרונותיו של חביב

Mu’ayyad, Ḥabīb. Khāṭirāt-i-Ḥabīb (Memoirs of Ḥabīb). 2 vols. Hofheim: Bahā’ī Verlag, 1998-2004.

מומן, הדת הבאבית והדת הבהאאית

Momen, Moojan. The Bābī and Bahā’ī Religions, 1844-1944: Some Contemporary Western Accounts. Oxford: George Ronald, 1981.

_____, מבוא קצר לדת הבהאאית,

_____. A Short Introduction to the Bahā’ī Faith, Oxford 1997.

מורוזוב, המזרחנות הרוסית

Morozov, Boris. “Russian Orientalism and the Bābī/Bahā’ī Faiths.” In The Bahā’īs of Iran, Transcaspia and the Caucasus Vol. 1: Letters of Russian Officers and Officials, edited by Soli Shahvar, Boris Morozov and Gad G. Gilbar. International Library of Iranian Studies. London: I.B. Tauris, 2011, pp. 49-68.

מוריסון, להניע את העולם

Morrison, Gayle. To Move the World: Louis Gregory and the Advancement of Racial Unity in America. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1982.

מחמודי וח׳אן, עולם ללא מלחמה

Mahmoudi, Hoda, and Janet A. Khan. A World Without War: ‘Abdu’l-Bahā and the Discourse for Global Peace. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing, 2020.

מעאני, ״התלות של הקהילות הבהאאיות אלה באלה״

Ma’ani, Baharieh Rouhani. “The Interdependence of Bahā’ī Communities: Services of North American Bahā’ī Women to Iran.” Journal of Bahā’ī Studies 4, no. 1 (1991).

מק־נמארה, התקבלותו של עבד אלבהאא באיראן

McNamara, Brendan. The Reception of ʻAbduʼl-Bahá in Britain: East Comes West. Leiden; Boston: Brill, 2021.

מקסוול, עלייה לרגל מוקדמת

Maxwell, May. An Early Pilgrimage. London: George Ronald, 1970.

מק־קנטס: ״מעולם לא הבנתי דבר מכל זה מעבאס אפנדי״

McCants, William. “‘I Never Understood Any of This from ʿAbbās Effendi’: Muḥammad ʿAbduh’s Knowledge of the Bahāʾī Teachings and His Friendship with ʿAbdu’l-Bahāʾ ʿAbbās.” Studies in Modern Religions, Religious Movements and the Bābī-Bahā’ī Faiths. Numen Book Series 104, edited by Moshe Sharon. Leiden: Brill, 2004.

נאור, ״היהודים הספרדים והמזרחיים״

Naor, Moshe. “The Sephardi and Oriental Jews of Haifa and Arab-Jewish Relations in Mandate Palestine.” Middle Eastern Studies 55, no. 6 (2019).

נביל־י־אעזֿם, מפציעי השחר

Nabil-i-A‘zam, The Dawn-Breakers: Nabil’s Narrative of the Early Days of the Baha’i Revelation, Wilmette: Bahā’ī Publishing Trust, 1932.

נדבה, חיפה, אוליפנט והחזון הציוני

יוסף נדבה. חיפה אוליפנט והחזון הציוני. חיפה (אוניברסיטת חיפה: הקתדרה לציונות ע״ש ראובן הכט), 1977.

נח׳ג׳ואני, מירזא עלי אכבר

Nakhjavani, Ali. Mirza Ali-Akbar-i-Nakhjavānī, with Newly Translated Tablets of ‘Abdu’l-Bahā. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 2018.

אלסואפטה, ״אשה שהקדימה את זמנה״

Al-Sawafta, Wafa Ahmed. “Fāṭima al-Yashrūtiyah: A Woman Ahead of Her Time.” Al-Qasemi Journal of Islamic Studies 4, no 1 (2019), pp. 69-110 (in Arabic).

סוהראב, עבד אלבהאא במצרים

Sohrab, Mirza Ahmad. Abdul Bahā in Egypt. New York: J. H. Sears & Company, Inc., 1929.

סטוקמן, ״הדת הבהאאית והגלובליזציה״

Stockman, “The Bahā’ī Faith and Globalization 1900-1912.” Bahā’ī and Globalisation, edited by Margit Warburg, Annika Hvithamar, and Morten Warmind. Aarhus: Aarhus University Press, 2005.

_____, ״ניתוח של ביקורו של עבד אלבהאא באמריקה ב־1912״

_____. “An Analysis of ‘Abdu’l-Bahā’s Visit to North America in 1912.” In ‘Abdu’l-Bahā’s Journey West: The Course of Human Solidarity, edited by Negar Mottahedeh. New York: Palgrave Macmillan, 2013, pp. 39-57.

_____, עבד אלבהאא באמריקה

_____. H. ʻAbduʼl-Bahā in America. Wilmette, IL: Baha’i Publishing Trust, 2012.

סטורס, אוריינטציות

Storrs, Sir Ronald. Orientations. London: Nicholson & Watson, 1937.

״סטטיסטיקות דתיות עולמיות״

“World Religious Statistics.” Britannica Book of the Year 1988.

סטיוונס, עבאס אפנדי

Stevens, Ethel Stefana. “‘Abbās Effendi: His Personality, Work, and Followers.” Fortnightly Review, 95 (1911), pp. 1067-1684.

סטנדרדו, לב טולסטוי והדת הבהאאית

Stendardo, Luigi. Leo Tolstoy and the Bahā’ī Faith. Oxford: George Ronald, 1985.

סיג׳ברנד, התפקיד החברתי של קשר רוחני

Sijbrand, Linda M. The Social Role of Spiritual Communication: Authority as a Relationship between Shaykh and Follower in the Contemporary Ṭarīqa Shadhuliyya-Yashrutiyya in Amman, Acre and Jaffa. Ph.D. Thesis, University of Exeter, 2014.

סמית, הדת הבאבית והדת הבהאאית

Smith, Peter, The Bābī and Bahā’ī Religions: From Messianic Shi‛ism to a World Religion. Cambridge, 1987.

ספאריי פוקס, חיפוש מדינת גן עדן

Sparey Fox, Carolyn. Seeking A State of Heaven: The German Templers in Haifa. Oxford: George Ronald, 2018.

ספראג, שנה בקרב הבהאאים בהודו ובבורמה

Sprague, Sydney. A Year With the Bahá’ís of India and Burma. London: Priory Press, 1908.

עבד אלבהאא, אור העולם

‘Abdu’l-Bahā. Light of the World: Selected Tablets of ‘Abdu’l-Bahā. Haifa: Bahā’ī World Centre, 2021.

_____, איגרות התוכנית האלוהית

_____. Tablets of the Divine Plan. www.bahai.org/library/authoritative-texts/abdul-baha/tablets-divine-plan/

_____, איגרת לדוקטור אוגוסט פורל

_____. Tablet to Dr. Auguste Forel. www.bahai.org/library/authoritative-texts/abdul-baha/tablet-august-forel/. Original Persian text first published in Cairo in 1922. Translated in The Bahā’ī World 15, pp. 37-43.

_____, ״אני קורא לך לעולם המלכות״

_____. “I Am Summoning You to the World of the Kingdom.” Star of the West 4, no. 1 (October 1913), p. 210.

_____, הברית והצוואה של עבד אלבהאא

_____. Will and Testament of ‘Abdu’l-Bahā. www.bahai.org/library/authoritative-texts/abdul-baha/will-testament-abdul-baha/.

_____, הפצה [של רעיון] השלום העולמי

_____. The Promulgation of Universal Peace: Talks Delivered by ‘Abdu’l-Bahā during His Visit to the United States and Canada in 1912. Compiled by Howard MacNutt, new edition. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 2007.

_____, תשובות לכמה שאלות

_____. Some Answered Questions. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 2nd edition, 2014. [first published in 1908. The new edition is extensively retranslated].

_____, לוחות נוספים

_____. Additional Tablets, Extracts and Talks. www.bahai.org/r/243477959

_____, מבחר מכתבי עבד אלבהאא

_____. Selections from the Writings of ‘Abdu’l-Bahā. Compiled by the Research Department of the Universal House of Justice, translated by a committee at the Bahā’ī World Centre and Marzieh Gail. Haifa: Bahā’ī World Centre, 1978.

_____, סוד הציוויליזציה האלוהית

_____. The Secret of Divine Civilization, translated by Marzieh Gail with Ali-Kuli Khan. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1957.

_____ עבד אלבהאא בלונדון

_____. ‘Abdu’l-Bahā in London: Addresses and Notes of Conversations. London: Bahā’ī Publishing Trust, 1982.

_____, שיחות פריס

_____. Paris Talks: Addresses Given by ‘Abdu’l-Bahā in 1911. London: Bahā’ī Publishing Trust, 1995.

פאיזי, סיפורים מחדוות הלבבות

Faizi, Abu’l Qasim. Stories from the Delight of Hearts: Memoirs of Haji Mirza Haydar-‘Ali. Los Angeles: Kalimat Press, 1980.

העולם הבהאאי

The Bahā’ī World: An International Record. Vols. I-XXXIV, 1925-2006. New York: Bahá’í Publishing Committee. As of 1956, Haifa, Israel: Bahá’í World Centre.

״העלייה השמימה של עבד אלבהאא״

“The Ascension of ‘Abdu’l-Bahā.” Star of the West 12, no.17 (19 January 1922), pp. 260-267.

פוסתצ׳י, ״עדסיה״

Poostchi, Iraj. “‘Adasiyye: A Study in Agriculture and Rural Development.” Bahā’i Studies Review 13, no. 1 (2010), pp. 61-105.

פול, כתיבה מן השטח

Pole, Wellesley Tudor. Writing on the Ground. United Kingdom: Spearman, 1968.

פוסטר, ״מכת הארבה בסוריה ובפלשתינה״

Foster, Zachary J. “The 1915 Locust Attack in Syria and Palestine and Its Role in the Famine during the First World War.” Middle Eastern Studies 51, no. 3 (2015), pp. 370-394.

פייזורה, ייצוב מערכת החינוך

Feizoure, Clément T. ״Processus de mise en place d’un système éducatif d’inspiration baha’ie en Afrique francophone — Cycle primaire: Etats actuels de l’apprentissage (2004-2020) en République centrafricaine.” Doctoral dissertation, Université Bangui, 2023.

פיף מטלמן, לואה גסטינגר: מבשרת הברית

Piff Metelmann, Velda. Lua Getsinger: Herald of the Covenant. Oxford: George Ronald, 1997.

פלפס, חייו ומשנתו של עבאס אפנדי

Phelps, Myron H. Life and Teachings of ‘Abbās Effendi: A Study of the Religion of the Bābīs, or Behāīs Founded by the Persian Bāb and by His Successors, Beha Ullah and ‘Abbās Effendi. New York: G. P. Putnam’s Sons, 1904.

פרומקין, שלום

Fromkin, David. A Peace to End All Peace: Creating the Modern Middle East 1914-1922, New York, 1989.

קאזמזאדה, ״ששה ספרים על עבד אלבהאא״

Kazemzadeh, Kazem, and Firuz Kazemzadeh. “Six Books About ‘Abdu’l-Bahā.” www.bahai.org/documents/essays/kazemzadeh-kazem-and-firuz/six-books-about-abdul-baha.

קוורול, ״תשומת לב מיוחדת לחקלאות״

Kavrul, Sanem. “Paying Special Regard to Agriculture.” The Bahā’ī World, May 7, 2021. bahaiworld.bahai.org/library/paying-special-regard-to-agriculture/

קולונדי וקלוס, ״מנוף קולוניאלי לנוף לאומי״

Kolodney, Ziva and Rachel Kallus. “From Colonial to National Landscape: Producing Haifa’s Cityscape.” Planning Perspectives, 23 (July 2008), pp. 323-248.

קיק, אמין אלריחאני

Kik, Vīktūr. Amīn ar-Rīḥānī: dāʿīyah waḥdah al-adyān wa waḥdah al־ʿawālim. Beirut: Dār al-salām, 1970.

קרק, הארץ שנעשתה ישראל

Kark, Ruth. The Land That Became Israel: Studies in Historical Geography. New Haven and London: Yale University Press, 1989.

_____, ״השינוי במעמדן של ערי החוף״

רות קרק. ״השינוי במעמדן של ערי החוף במאה ה־19.״ בתוך בנימין קדר, טרודה דותן ושמואל ספראי (עורכים), פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל: קובץ מחקרים. ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1990.

רבאני, ״עבד אלבהאא באבו סנאן״

Rabbani, Ahang, “‘Abdu’l-Bahā in Abu-Sinan: September 1914.” Bahā’ī Studies Review 13, no. 1 (2005), pp. 75-103.

_____ המאסטר במצרים

_____. The Master in Egypt, A Compilation. “Studies in the Bābī and Bahā’ī Religions” 26. Los Angeles: Kalimat Press, 2021.

_____ (עורך ומתרגם), שמונה שנים במצרים

_____. ed. and transl. Eight Years Near ‘Abdu’l-Bahā, The Diary of Dr. Habīb Mū’ayyad, Vol. 3: Witnesses to Bābī and Bahā’ī History. eBook Publication, 2007.

_____ (עורך ומתרגם), חיים שלמים במחיצת עבד אלבהאא

_____. ed. and transl. A Lifetime with ‘Abdu’l-Bahá: Reminiscences of Khalíl Shahídí, Vol. 9: Witnesses to Bābī and Bahā’ī History. eBook Publication, 2008.

רדמן, ביקור אצל עבד אלבהאא

Redman, Earl. Visiting ‘Abdu’l-Bahā, Vol. 2: The Final Years, 1913-1921. Oxford: George Ronald, 2020.

_____, עבד אלבהאא בקִרבם

_____. ‘Abdu’l-Bahā in Their Midst. Oxford: George Ronald, 2011.

רוזן, ״מעמק עכור לפתח תקווה״

רוזן, שי. ״מעמק עכור לפתח תקווה: האזור הבהאאי בארץ ישראל, 1921-1868.״ עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת חיפה, 2011.

_____. ״׳זוהר בארץ הקודש׳: הבהאאים בארץ ישראל 1968-1918.״ עבודת דוקטור, אוניברסיטת חיפה, 2017.

שאהוואר, בתי הספר הבהאאים

Shahvar, Soli. “The Bahā’ī Schools and the Modernization of Education in Iran.” The University of Haifa Lectures in Bahā’ī Studies, edited by Soli Shahvar. New York: Peter Lang, 2021.

_____, בתי הספר הנשכחים

_____. The Forgotten Schools: The Bahā’īs and Modern Education in Iran, 1899-1934. London: I.B. Taurus, 2009.

_____, מורוזוב וגילבר, הבהאאים באיראן, מעבר לים הכספי ובקווקז

_____. Boris Morozov and Gad G. Gilbar. The Bahā’īs of Iran, Transcaspia and the Caucasus, Vol. 2: Reports and Correspondence of Russian Officials. International Library of Iranian Studies. London: I.B. Tauris, 2011.

שוגי אפנדי, הנה ה׳ עובר

Shoghi Effendi. God Passes By. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1971.

_____, סדר עולמי

_____. The World Order of Bahā’u’llāh: Selected Letters. Wilmette, IL: Bahā’ī Publishing Trust, 1938. Selections referring to ‘Abdu’l-Bahā are drawn from “The Dispensation of Bahā’u’llāh”, dated 8 February 1934.

שילכר, ״הרעב של שנת 1918-1915״

Schilcher, Linda. “The Famine of 1915-1918 in Greater Syria.” In Problems of the Modern Middle East in Historical Perspective, edited by J. P. Spagnolo. Oxford: Oxford University Press, 1992.

שרברודט, האסלאם והדת הבהאאית

Scharbrodt, Oliver. Islam and the Bahā’ī Faith: A Comparative Study of Muhammad ‘Abduh and ‘Abdul-Bahā ‘Abbās. London: Routledge, 2011.

שרון, ״דתות ותנועות דתיות חדשות״

Sharon, Moshe. “New Religions and Religious Movements: The Common Heritage.” Studies in Modern Religions, Religious Movements and the Bābī-Bahā’ī Faiths, edited by Moshe Sharon. Leiden: Brill, 2004, pp. 3-40.

_____, הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה

שרון, משה. הדת הבהאאית וכתב הקודש שלה ׳הספר הקדוש ביותר׳. ירושלים (הוצאת כרמל), תשס״ה/2005.

איורים

1. מפה: עבד אלבהאא עבאס בלבנט העות׳מאני 1921-1853 — עמ׳ 30

2. מפה: עבד אלבהאא עבאס בגליל 1921-1868 — עמ׳ 55

3. אלבום תמונות היסטוריות — אחרי עמ׳ 102

4. ארבעה תחומי עשייה לאורך יובל שנים בלבנט — עמ׳ 132

5. דיוקן של עבד אלבהאא עבאס (1912) — עמ׳ 144